Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», представник позивача Савіхіна А.М. звернувся до Куп'янського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.09.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір кредиту б/н на суму 3100,00 грн., яку відповідач отримав у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, проценти за його використовування, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з « Умовами та Правилами надання банківських послуг», « Правилами користування платіжною карткою» та « Тарифами Банку», складають між ними договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взяті на себе зобов'язання, щодо повернення суми кредиту, належним чином не виконала, в результаті чого заборгованість за даним кредитним договором станом на 28.02.2018 року склала 34 775,90 грн. Оскільки відповідачем в добровільному порядку не повернута заборгованість по кредиту позивач звернувся до суду з наступним позовом. Також позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати у сумі 1762,00 грн., сплачені ним при подачі позову до суду. Представник відповідача надав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що позов є частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 36,00% на рік, з 01.01.2013 року процентна ставка була зменшена до 30,00% річних, з 01.04.2014 року збільшена до 34,80 % річних, а з 01.04.2015 року збільшена до 43,20% річних, однак в матеріалах справи відсутні докази, які свідчили б про те, що позивачем узгоджувалася з відповідачем зміна процентної ставки - її збільшення, у зв'язку з чим необхідно брати до уваги первинну процентну ставку, а саме 36,00% річних. У період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 рік ( 1003 дні) процентна ставка за кредитним договором становила 3,0% на місяць ( 36% на рік). З розрахунку 360 днів у році, що передбачено договором, а отже денна процентна ставка становить 0,1%, починаючи з 31.05.2015 року по 28.02.2018 року заборгованість за тілом кредиту не змінювалася та становила 2892,01 грн. Тому заборгованість по відсоткам за період з 01.06.2015 року до 28.02.2018 року є добутком: 2892,01 грн. ( заборгованість за тілом кредиту) * 1003 дні*0,1% , що дорівнює 2900,69 грн., а не 27 039,80 грн., як зазначає позивач. Також представник відповідача зазначив, що оскільки відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, то аналізуючи норми статті 266 та ч. 2 ст. 258 ЦК України з неї підлягає стягненню пеня за останні 12 місяців перед зверненням кредитору до суду. Згідно розрахунку заборгованості відповідачу нараховувалася пеня в сумі 100 грн. один раз на місяць, а отже з відповідача підлягає стягнення пеня у сумі 1200 грн. Що стосується штрафів представник зазначив, що відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно правової відповідальності за одне і те саме порушення. Позивачем у справі було надано відповідь на відзив, в якому зазначають, що кошти надавалися відповідачу у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, особистим підписом відповідачка підтвердила ту обставину, що вона повністю ознайомлена та погоджується з Умовами та правилами надання кредиту. Зміна процентної ставки прописана в умовах договору, а посилання відповідача не можуть братися до уваги, оскільки в порядку приписів ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З приводу застосування строків позовної давності по пені, то позивач зазначає, що порушення зобов'язання триває, а тому підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає. Ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 07 травня 2018 року провадження по справі було відкрито. Ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 31 травня 2018 року було підтверджено зміну прізвища відповідача. Ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 31 травня 2018 року клопотання представника відповідача про витребування доказів було залишено без задоволення. В судовому засіданні представник позивача Глотов О.М. позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та зазначили, що з відповідача підлягають стягненню тіло кредиту у розмірі 2892,01 грн., відсотки у сумі 2900,69 грн. та пеня у сумі 1200 грн.. В іншій частині позовних вимог просили відмовити. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Заслухавши думку представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні до них правовідносини. Так, 03.09.2008 року, відповідачем власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідач висловив свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодний з його умовами. Крім того, в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та погоджується з Умовами та правилами надання послуги накопичення «Копилка». Також в анкеті-заяві відповідачем було зазначено, що він зобов'язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «Приватбанк». ( а.с. 8-15). Зважаючи на зазначене, суд вважає, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі. З наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач взяті на себе зобов'язання, щодо повернення суми кредиту, належним чином не виконав, у результаті чого заборгованість за даним договором кредиту станом на 28.02.2018 рік склала 34 775,90 грн., а саме: заборгованість за кредитом 2892,01 грн., відсотки за користування кредитом - 27 039,80 грн., пеня - 2950,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) -250, 00 грн., штраф (процентна складова) - 1644,09 грн.( а.с. 5-7). 21.05.2018 р. ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (скорочена назва - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК") змінило назву на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (скорочена назва - АТ КБ "ПРИВАТБАНК"). Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про Акціонерні товариства"зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов'язаних зі зміною назви, у зв'язку з чим у зазначеній цивільній справі назва позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає заміні на АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.08.2015 року підтверджується, що [PERSON] 29.08.2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON], прізвище дружини після реєстрації шлюбу «[PERSON]». Даний факт підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] виданого на ім'я [PERSON] ( а.с. 36-37). Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи аргументи, викладені в позові та в письмових пояснення представника відповідача, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Суд вважає, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір. Згідно ст.629ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно дост.526ЦК України,зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 549 ЦК України передбачено обов'язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких умов суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2892,01 грн.. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості суд виходить з наступного. Позивачем в позовних вимогах зазначений розмір заборгованості за кредитом в сумі 2892,01 грн. Аналогічна сума вказана в самому розрахунку заборгованості, яка є незмінною з 12 листопада 2015 року і по 28 лютого 2018 року, тобто по дату, станом на яку банком визначено розмір заборгованості. Враховуючи наведене, суд погоджується з розрахунком заборгованості, виконаним представником відповідача, в частині того, що сума заборгованості за кредитом складає 2892,01 грн.. За таких обставин суд вважає, що банком доведений розмір заборгованості за кредитом в сумі 2892,01 грн., та стягує вказану заборгованість з відповідача. Також суд приходить до висновку щодо часткової обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за процентами. Оцінюючи наявність підстав для підвищення банком процентної ставки за кредитом, суд керується правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374 цс17, сторонами якої були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Так, Верховним Судом в цих правових позиціях було зазначено, що у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, банком не надано суду належних та допустимих доказів належного повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, зокрема вручення відповідного листа відповідачу під розписку. За таких обставин суд приходить до висновку щодо не доведення банком факту дотримання процедури повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки, та, як наслідок до висновку про безпідставне збільшення банком процентної ставки. Враховуючи наведене, суд погоджується з розрахунком заборгованості виконаним представником відповідача, в частині того, що сума заборгованості за процентами по кредиту повинна нараховуватися з тіла кредиту, розмір якого з 12.11.2015 року по 28.02.2018 року не змінювався та становив 2892,01 грн., так як з розрахунку банка не вбачається з чого саме складається загальна заборгованість, банк вказує заборгованість без зазначення тіла кредиту і процентів окремо. Проценти нараховані банком в розрахунку за користування кредитом не повинні нараховуватися на заборгованість із раніше нарахованих процентів ч. 2 ст. 550 ЦК України та на штрафні санкції. У зв'язку з викладеним вище, саме дану суму заборгованості за кредитом станом на 12.11.2015 року в межах трирічного строку позовної давності - 2892,01 грн. суд бере для розрахунку заборгованості по процентам за період з 12.11.2015 року по 28.02.2018 року, день звернення з позовом до суду, виходячи із процентної ставки 36% річних, яка діяла станом на час укладення та за якою згідно розрахунку заборгованості банк нараховував проценти з 03.09.2008 року. Період часу з 12.11.2015 року по 28.02.2018 року включає в себе 810 днів. Таким чином, проценти за вказаний період дорівнюють: (2892,01 грн. *810 днів*36% /360 = 2 342,53 грн.) Таким чином, проценти, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 2 342,53 грн. Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, вимоги банку про стягнення неустойки підлягають задоволенню, з урахуванням строку позовної давності, за період з березня 2017 року по 28 лютого 2018 року. Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача за пенею за вказаний період складає 1200,00 грн., які суд стягує з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про стягнення штрафу (фіксованої складової в розмірі 250,00 грн. та процентної складової в розмірі 1644,09 грн.), то суд відмовляє у вказаних вимогах з наступних підстав. В правових позиціях, викладених в постановах Верховного суду від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, зазначено, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи, що суд частково задовольняє позовні вимоги в частині стягнення пені за період позовної давності з урахуванням заперечень відповідача, підстави для стягнення нарахованих банком штрафів за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання відсутні. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що вимога позивача до відповідача частково обґрунтована, оскільки останній не виконав умов укладеного з ним договору і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача загальну заборгованість за кредитним договором в сумі 6 434 грн.. 54 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 2892 грн. 01 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2342 грн. 53 коп., заборгованості за пенею в сумі 1200 грн. 00 коп. Вимоги позивача про стягнення з відповідача фіксованої частини штрафу в розмірі 250 грн. та процентної складової штрафу в розмірі 1644 грн. 09 коп., що зазначені у розрахунку як складова заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. Таким чином, суд у відповідній частині не погоджується з розрахунком заборгованості, виконаним представником позивача та представником відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Тому суд стягує з [PERSON] судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 326,30 грн.. Тобто, 34 775,90 грн. : 6434,54 грн. = 5,4 (заявлена позивачем сума заборгованості : задоволену судом суму заборгованості = коефіцієнт розрахунку судового збору), 1762 грн. (судовий збір) : 5.4= 326,30 грн. (сума судового збору, який підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду поділена на коефіцієнт розрахунку в межах задоволеної судом суми заборгованості = судовий збір пропорційно до задоволеної судом суми заборгованості).

Outcome: partial