Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання іпотечного договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 17 грудня 2007 року між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з другої сторони було укладено іпотечний договір № DNUHGI0000002412, згідно якого Іпотекодержатель надав Іпотекодавцю кредит у розмірі 227 250 грн. у строки та на умовах, зазначених у Договорі про іпотечний кредит № DNUHGI0000002412 від 17 грудня 2007 року, реєстраційний номер 4543. На виконання умов договору Іпотекодавець передав Іпотекодержателю нерухоме майно житлового призначення, а саме: 3-х кімнатну квартиру загальною площею 70 кв.м., житловою 48,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 17 грудня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за № 299 було зареєстровано в реєстрі заборону відчудження зазначеного в іпотечному договорі предмету іпотеки. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи № 054809 від 17 липня 2009 року було внесено зміни, а саме: змінено назву юридичної особи з ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на ПАТ КБ "Приватбанк". Спірний Іпотечний договір № DNUHGI0000002412 від 17 грудня 2007 року було укладено без надання дозволу органів опіки та піклування з порушенням прав неповнолітніх та малолітніх дітей які проживали та були зареєстровані у спірній квартирі, в зв'язку з чим спірним договором порушенні їх право на користування спірною квартирою. Так, на момент отримання кредиту та укладення іпотечного договору у вказаній квартирі була зареєстрована малолітня дитина [PERSON], [INFO], однак дозволу органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору отримано не було. Тому позивач просить суд визнати недійсним Іпотечний договір № DNUHGI0000002412 від 17 грудня 2007 року, скасувати заборону внесену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. в реєстрі заборон відчудження за № 299 на предмет іпотеки, а саме 3-х кімнатної квартири [ADDRESS], скасувати запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження предмету іпотек. ПАТ КБ "Приватбанк" звернулися до суду з зустрічною позовною заявою про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір DNUHGI0000002412 на отримання грошових коштів в розмірі 227 250 грн. строком до 17 грудня 2027 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір DNUHGI0000002412 від 17 грудня 2007 року, згідно якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 70 кв.м., житлова площа 48,30 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS]. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, однак відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. 17 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме [ADDRESS]. Після винесення рішення ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до відповідачів з письмовою вимогою про виселення зі спірної квартири, однак відповідачі в добровільному порядку не бажають звільніти спірну квартиру. Тому ПАТ КБ "Приватбанк" просить суд виселити відповідачів зі спірної квартири, та зняти останніх з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти зустрічних позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" заперечувала, оскільки в спірній квартирі прописані та проживають неповнолітні діти. Представник відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" в судовому засіданні проти первісних позовних вимог заперечував пояснивши, що договір іпотеки був оформлений відповідно до норм діючого законодавства, та позивачем при укладенні іпотечного договору було надано нотаріусу довідку про склад сім*ї згідно якої в спірній квартирі були прописані лише повнолітні особи, а тому дозволу органу опіки та піклування на оформлення договору іпотеки не було потрібно, тобто позивач [PERSON] сама приховала факт існування неповнолітньої дитини у спірній квартирі. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, оскільки відповідачі були повідомленні про добровільне виселення зі спірної квартири, як того передбачає закон, однак на теперішній час квартиру не звільнили. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов О.А. в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові пояснення, в яких пояснив, що 17 грудня 2007 року ним було посвідчено договір іпотеки між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Предметом договору була квартира [ADDRESS] яку останні передали в іпотеку ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК". На момент укладення договору ним, було витребувано документи які підтверджували право власності на спірну квартиру, виписку з державного реєстру нерухомого майна, документи які посвідчували особу Іпотекодержателя, довідку про осіб які зареєстровані у спірній квартирі. Разом з тим йому було надано довідку від 11 грудня 2007 року відповідно до якої в [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], серед зареєстрованих осіб неповнолітніх дітей не було. Сторонам було роз'яснено положення укладеного договору та правові наслідки, які виникають після його укладення. Представник третьої особи органа опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просила задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" про виселення, пояснивши що в вересні 2014 року вона була присутня в спірній квартирі коли державний виконавцем здійснювалося виконання рішення суду, де відповідач [PERSON] зобов'язалася сплатити борг перед ПАТ КБ "Приватбанк" у випадку не сплати зобов'язалася в добровільному порядку звільнити спірну квартиру, ніякого тиску зі сторони працівників ПАТ КБ "Приватбанк" та державних виконавців не було, відповідачі погодилися що в них є заборгованість та згідні були добровільно висилитися зі спірної квартири. Стосовно надання дозволу на укладення договору іпотеки, пояснила, що в 2007 році до них не зверталася [PERSON] про отримання дозволу на укладення договору іпотеки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимоги про виселення пояснивши що гарантійний лист про сплату ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованості та у випадку не сплати добровільно звільнити спірну квартиру писала під тиском працівників ПАТ КБ "Приватбанк", окрім того пояснила що вони дійсно отримували лист ПАТ КБ "Приватбанк " про добровільне виселення зі спірної квартири. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з*явилися про день, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, причин неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають, однак зустрічні позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" суд вважає за необхідне задовольнити частково. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено в судовому засіданні, 17 грудня 2007 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGI0000002412, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 227 250 грн. строком до 17 грудня 2027 року зі сплатою 15% річних /а.с.57-60/. В забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено іпотечний договір № DNUHGI0000002412, відповідно до якого Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с.61-62/. 17 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення яким позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення та виселення - задоволено. А саме в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ "Приватбанк" за договором про іпотечний кредит № DNUHGI0000002412 від 17 грудня 2007 року в сумі 662 920, 12 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS]. Виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у [ADDRESS]. Стягнуто судовий збір /а.с.63-65/. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року змінено в частині виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у [ADDRESS] та відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині. /а.с. 66/. [PERSON] звернувшись до суду з позовними вимогами про визнання іпотечного договору недійсним, послалася на те, що при оформленні іпотечного договору № DNUHGI0000002412 від 17 грудня 2007 року в спірній квартирі проживала та була зареєстрована малолітня дитина, на підтвердження своїх доводів позивачем до позовної заяви було надано довідку про склад сім*ї виданої 16 вересня 2014 року /а.с. 12/ [PERSON], [INFO], дата реєстрації 04 березня 1989 року, згідно якої за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], дата реєстрації 04 березня 1989 року; [PERSON], [INFO], дата реєстрації 04 березня 1989 року; [PERSON], [INFO], дата реєстрації 04 березня 1989 року; [PERSON], [INFO], дата реєстрації 22 лютого 2013 року ; [PERSON], [INFO], дата реєстрації 25 лютого 2011 року; [PERSON], [INFO], дата реєстрації 07 червня 2007 року. В зв'язку з тим що на момент укладення іпотечного договору в спірній квартирі була зареєстрована малолітня дитина, однак орган опіки та піклування дозволу на укладення іпотечного договору не надавав [PERSON] просила визнати з цих підстав договір іпотеки недійсним. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1,3,4,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Так, під час укладення договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., було витребувано документи які підтверджували право власності на спірну квартиру, виписку з державного реєстру нерухомого майна, документи які посвідчували особу Іпотекодержателя, довідку про осіб які зареєстровані у спірній квартирі. Разом з тим нотаріусу було надано довідку від 11 грудня 2007 року відповідно до якої в [ADDRESS], були зареєстровані [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], серед зареєстрованих осіб неповнолітніх дітей не було. Відповідно до розділу 5 Договору іпотеки Іпотекодавець гарантує, що всі довідки та документи надані для укладення договору іпотеки є чинними та достовірними. Пункт 44 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачає, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Як вбачається з наданих документів на момент укладення іпотечного договору за спірною адресою неповнолітні діти прописані не були, та дозволу органу опіки та піклування в зв*язку з цим не надавалося. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно зустрічних позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" суд виходить з наступного. Так між сторонами дійсно було укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGI0000002412 від 17 грудня 2007 року. В забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір № DNUHGI0000002412, відповідно до якого Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. 17 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме [ADDRESS]. Після чого 10 листопада 2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" на адресу відповідачів було направлено повідомлення про добровільне звільнення спірної квартири, яке відповідачі отримали 14 листопада 2014 року, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання /а.с. 67-71/. Окрім того відповідач [PERSON] 10 жовтня 2014 року надала ПАТ КБ "Приватбанк" гарантійний лист, що у випадку несплати суми боргу в розмірі 375 000 грн., вони зобов*язуються до 01 грудня 2014 року звільнити спірну квартиру добровільно /а.с. 100/. Твердження [PERSON] в судовому засіданні про те, що даний лист був написаний під тиском працівників ПАТ КБ "Приватбанк", не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки [PERSON] не надала ніяких доказів на підтвердження викладених фактів. Згідно п. 43 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ст.39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст.40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Згідно з положеннями ч.3 ст.109 ЖК Українизвернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. З аналізу наведених норм Закону вбачається, що вимога про виселення мешканців з жилого приміщення, переданого в іпотеку, може бути заявлена до суду іпотекодержателем як одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і на підставі вже наявного рішення суду про звернення стягнення на цей предмет іпотеки. Право заявити вимогу про виселення мешканців має не тільки новий власник після продажу квартири на прилюдних торгах, але і іпотекодержатель. При цьому, сам факт звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення громадян, які мешкають у зазначеному житловому приміщенні. В даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось за рішенням суду, яке набрало законної сили. Враховуючи наведені обставини суд вважає що позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" стосовно виселення підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" про зняття з реєстраційного обліку відповідачів суд не знаходить підстав для задоволення, оскільки відповідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили про виселення. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial