Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в особі представника Сафіра Ф.О., звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначають, що з відповідачем по справі укладено кредитний договір № HAC0GK0000000016 від 25 вересня 2008 року про надання кредиту на суму 16751,01 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 25 вересня 2018 року. Проте своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та відсотків за його використання боржник не виконує, в зв`язку з чим останній станом на 12.05.2015 має заборгованість у сумі 12720,26 доларів США, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Ухвалою суду від 11.08.2015 провадження у справі відкрито та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 07 вересня 2015 року з попереднього судового засідання призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 14 вересня 2015 року. 07 вересня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про захист порушеного права споживача. Ухвалою суду від 10 вересня 2015 року зустрічна позовна заява залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення відмічених в ній недоліків. 24 вересня 2015 року ухвалою суду зустрічна позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про захист порушеного права споживача визнана неподаною та повернута позивачу. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2015 року зазначена ухвала скасована та справа направлена до Близнюківського районного суду Харківської області для продовження розгляду. Ухвалою Близнюківського районного суду від 04.01.2016 прийнято зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання порушеним його права, як споживача до спільного розгляду з первісним позовом. 01 лютого 2016 року ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] залишено без розгляду за його клопотанням. Ухвалою суду\~від 01\~лютого 2016\~року задоволено клопотання\~відповідача [PERSON] \~та провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 629/37/16-ц 2/629/313/16 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист порушеного права як споживача фінансових послуг, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. Ухвалою суду від 31 липня 2018 року провадження у справі відновлено та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Авер`янова О.Ю. та провадження у справі зупинено до розгляду касаційної скарги [PERSON] , по цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., про захист прав споживачів, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, яка розглядається в порядку касаційного провадження у Верховному Суді. 13 липня 2020 року до Близнюківського районного суду Харківської області з Лозівського міськрайонного суду Харківської надійшла копія постанови Верховного Суду від 06.05.2020 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., про захист прав споживачів, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, якою касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково: «Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року у частині відмови у позові [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення. У позові [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними відмовити». Ухвалою суду від 20 липня 2020 року провадження у справі відновлено та призначено судове засідання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що відповідач порушує умови кредитного договору. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що позивачем не надано оригіналу кредитного договору, жодного первинного бухгалтерського документу на підтвердження того, що в першу чергу взяті ним на себе зобов`язання були виконані. Вважає, що оскільки банком на підтвердження факту надання грошових коштів не надано відповідного платіжного документу, який є єдиним можливим та допустимим доказом здійснення платежу, то його позовні вимоги необґрунтовані належними та допустимими доказами. За вказаних обставин, просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 25 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту № HAC0GK0000000016 з додатками № 1 та № 2 до нього. Згідно даного договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 16751,01 Доларів США на термін до 25.09.2018, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Взяті на себе зобов`язання по договору № HAC0GK0000000016 від 25 вересня 2008 року Банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси. Вказані обставини також встановлені Постановою Верховного Суду від 06.05.2020 у справі 629/37/16-ц провадження № 61-39300св18 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., про захист порушеного права споживача, визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. Згідно із додатком № 1 до кредитного договору від 25 вересня 2008 року № HAC0GK0000000016, який має назву загальна вартість кредиту, позичальника у письмовій формі повідомлено про детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, розмір реальної відсоткової ставки, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Додатком № 2 до кредитного договору від 25 вересня 2008 року № HAC0GK0000000016 визначений щомісячний графік погашення кредиту, який містить дані за кожним платежем окремо щодо сплати кредиту, відсотків, винагороди. У порушення зазначених умов договору відповідач зобов`язання за договором № HAC0GK0000000016 від 25 вересня 2008 року належним чином не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 12.05.2015 має заборгованість у сумі 12720,26 Доларів США, яка складається з наступного: -10691,56 Доларів США заборгованість за кредитом; -860,12 Доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; -262,94 Доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; -288,34 Доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; -12,15 Доларів США штраф (фіксована частина); -605,15 Доларів США штраф (процентна складова). Вказана заборгованість за курсом 20,58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.05.2015, складає 261782 (двісті шістдесят одна тисяча сімсот вісімдесят дві) гривні 86 копійок. Ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, наданим позивачем. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 29 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір у розмірі 16751,01 доларів США на придбання нерухомості на строк до 25 вересня 2018 року. За умовами договору позичальник був зобов`язаний сплачувати по 334,08 доларів США щомісячно з 20 по 25 число кожного місяця (згідно графіку погашення кредиту Додаток 2 до Кредитного договору), тобто, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та у строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. При цьому, договором передбачено, як право Банку вимагати достроково повернути всю суму кредиту, так і розірвати його в судовому порядку чи здійснити одностороннє розірвання договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Щодо стягнення комісії, суд виходить з наступного. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною 1, 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц зроблено висновок: «положення спірного кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» і п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок». Отже, вимога Банку про стягнення комісії не підлягає задоволенню з вищезазначених підстав. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені та штрафу необхідно зазначити наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Кредитним договором № HAC0GK0000000016 від 25 вересня 2008 року передбачено сплату, як штрафів, так і пені за порушення строків виконання умов договору. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення штрафу належить відмовити. Згідно п. 5.1 договору у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Отже, із [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню пеня, яка згідно розрахунку Банку становить 288,34 долари США. При цьому, суд враховує, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц). Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо умовами кредитного договору передбачена пеня в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 757/6367/13-ц). Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та стягненню з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитом 10691,56 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 860,12 доларів США та пені 288,34 доларів США, а всього 11840,02 долари США. Доводи відповідача стосовно того, що Банком не надано оригіналу кредитного договору та первинного бухгалтерського документу щодо видачі кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема копією кредитного договору, посвідченою належним чином та копією Постанови Верховного Суду від 06 травня 2020 року, по справі № 629/37/16-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист порушеного права споживача, визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., в якій зафіксовано факт видачі кредиту, що підтверджено копією видаткового касового ордера від 25 вересня 2008 року. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Згідно листа від 07.07.2018 № Е.65.0.0.0/3-365676 ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (скорочена назва - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК") змінило назву на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (скорочена назва - АТ КБ "ПРИВАТБАНК") з 21.05.2018. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ними і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (93,08%).

Outcome: partial