Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

27 січня 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2017 року, за ініціативою відповідача. У шлюбі з відповідачем, [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з відповідачем. Позивач вказує на те, що під час спільного проживання з відповідачем, у них виникали розбіжності у поглядах на ведення домашнього господарства, по догляду та вихованню дитини, оскільки відповідач не дотримувався режиму годування дочки, її сну, прогулянок на свіжому повітрі. Через те, що сімейні відносини між сторонами не складалися, в травні 2016 року відповідач [PERSON] , не бажаючи налагодження стосунків у сім`ї, забрала дитину та повернулась до оселі матері, з якою проживала до заміжжя. Позивач зазначає, що з цього часу відповідач перешкоджала йому у спілкуванні з дочкою та не давала можливості приймати участь у її вихованні. При цьому, позивач після розлучення з відповідачем, добровільно надавав і продовжує надавати відповідачу матеріальну допомогу на утримання їхньої дочки. Водночас у позові позивач вказує на те, що, починаючи з 2017 року він неодноразово звертався до інспекції в справах дітей Миколаївської міської ради Миколаївської області, оскільки був дуже занепокоєний умовами проживання та способом життя дочки. Щодо умов проживання, позивач посилається на те, що відповідач разом із дочкою, своєю матір`ю та молодшим сином проживали в однокімнатній квартирі, без належного ремонту, без опалення, газопостачання, з боргами за комунальні послуги та періодичним відключенням квартири від електромережі (червень 2017 року; листопад 2019 року; лютий 2020 року). Також позивач вказує на те, що йому відомо, що дитина ночами сиділа перед комп`ютером, переглядаючи мультфільми, а вдень, разом з матір`ю, спала майже до вечора, у зв`язку з чим, в дитини виникли проблеми з зором, почала розвиватись косоокість. З цього приводу, відповідач звернувся з дочкою до обласної офтальмологічної лікарні, де дитині було призначено лікування. Крім цього, у позові позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] , ніколи не переймалася вихованням дитини, займалася її самолікуванням і відмовлялася робити дочці профілактичні щеплення. Вказувала лікарям, як потрібно правильно лікувати дітей, у зв`язку з чим, неодноразово влаштовувала сварки в лікарні. Написала заяви до Ольшанської амбулаторії та КНП "Миколаївський районний центр первинної медико - санітарної допомоги" МРР і заборонила дітям відвідувати дитячий садок. При цьому, дочка [PERSON] дуже товариська дитина та страждає від неможливості спілкування з однолітками, мріє відвідувати дитячий садочок. Також позивач зазначає, що через те, що відповідач практично не веде домашнє господарство, всіма хатніми справами займається її мати, у зв`язку з чим в їхній родині часто, в присутності дітей, виникають сварки з бійками, з подальшими їхніми зверненнями до поліції зі скаргами одна на одну. У зв`язку з цим, позивач запропонував колишній дружині, щоб їхня дочка [PERSON] проживала разом з ним, при цьому, своєї згоди на пропозицію позивача відповідач не дає. На думку позивача, відмова відповідача є безпідставною, оскільки, позивач працевлаштований, має самостійний дохід і постійне місце проживання. Позивач зазначає, що за місцем свого проживання характеризується позитивно. Бере активну участь в житті селища, громадський порядок не порушує. Скарг та заяв на поведінку позивача до селищної ради не надходило. Він постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї. У відсутність позивача, коли він знаходиться на роботі, за дитиною доглядають дід та баба - батьки позивача. При цьому, перебування дочки в сім`ї відповідача, на думку позивача, негативно впливає на її виховання та здоров`я. Позивач вказує у позові на те, що відповідач не має самостійного доходу, негативно характеризується за місцем свого проживання. Грошові кошти, які позивач регулярно надсилає на утримання дочки, відповідач використовує на власні потреби. У зв`язку з вказаними обставинами, позивач [PERSON] просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої дочки [PERSON] та визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , разом із ним, [PERSON] . Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; у справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі № 945/126/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов та просили задовольнити його у повному обсязі. Також у судовому засіданні позивач зазначив, що дочка [PERSON] проживає з ним, за місцем його проживання, при цьому, він продовжує сплачувати відповідачу аліменти на утримання дочки. Крім цього, позивач вказував на те, що дитина сумує за мамою та молодшим братом. При цьому, жити з мамою не бажає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову, вказуючи на те, що позивач викрав в неї дочку і примусово утримує дитину за своїм місцем проживання. Також відповідач пояснила суду, що не працює, оскільки на її утриманні перебувають двоє малолітніх дітей і вона зможе вийти на роботу тоді, коли діти підростуть. Водночас, відповідач [PERSON] заперечувала проти доводів позивача про те, що вона займається самолікуванням, не зважаючи на рекомендації лікарів, щодо лікування дочки, пояснюючи це тим, що вона краще лікарів знає, як правильно лікувати свою дитину. Посилаючись на те, що саме з нею дитині буде краще, відповідач просив відмовити у позові. Представник Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації у судове засідання не з`явився, при цьому 11.11.2020 від начальника Служби на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації. Крім цього, у судовому засіданні свідок - дільничний інспектор поліції - капітан [PERSON] , пояснив суду, що цього року сторони домовилися між собою про те, що дитина буде проживати з батьком. Дівчинка захворіла та матір передала її на лікування батьку. Після чого, зверталася до поліції, щоб дитину повернули їй, при цьому, дитина не хотіла повертатися до матері. Свідок вказував на те, що з подібними викликами поліції, з метою повернення дитини додому, відповідач зверталася до органів поліції неодноразово. Водночас, свідок пояснив, суду, що батьком створені всі умови для комфортного проживання дочки за місцем його проживання, натомість відповідач мешкає з матір`ю та молодшим сином в однокімнатній квартирі без комунікацій. На думку свідка, дитина сумує за матір`ю та братом, при цьому, повертатися проживати до мами дівчинка не хоче і бажає надалі залишатися проживати з батьком. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, а також представника позивача та свідка, суд дійшов такого. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 14 вересня 2017 року розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області (Т. 1, а. с. 32-36). У шлюбі у подружжя [INFO] народилася дочка [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є батьками - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (Т. 1, а. с. 10). Згідно з копією акта про проживання від 21 січня 2020 року, [PERSON] проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а. с. 21). Відповідно до копії акта обстеження від 04 листопада 2019 року позивач [PERSON] разом з дочкою [PERSON] проживають у трикімнатній квартирі, яка належить його батькам. В квартирі є: газ; світло; вода; власне опалення. Всі кімнати забезпечені меблями, також у квартирі є все необхідне для зручного побуту, а саме: пральна машина автомат; холодильник; телевізор. В квартирі прибрано, затишно. [PERSON] разом із дочкою проживають в окремій кімнаті, в якій у дитини є окреме ліжко, місце для навчання та гри. У дівчинки є іграшки, та книжки. Батько та дід з бабою слідкують за раціоном дівчинки та навчають її навичкам самообслуговування, відповідно її віку. Також у вказаному акті зазначено, що після розлучення, [PERSON] і [PERSON] не розглядали питання з ким буде проживати їхня дочка [PERSON] , і дитина залишилася проживати з матір`ю. Зустрічі з батьком були епізодичні, за дозволом матері. Батько продовжував сплачувати аліменти на утримання дочки та не контролював направленість витрат коштів, які він сплачував. Після того, як мати без звернення до лікаря, зайнялася самолікуванням дочки, стурбований батько відвів дитину до сімейного лікаря, оскільки не бачив потреби лікувати дитину антибіотиками, так, як це робила мати дівчинки. Сумніви батька справдилися, оскільки дитина цілком здорова та не потребує лікування. Також батька непокоїть той факт, що матір дівчинки написала заяву про відмову від щеплень, цим самим унеможливила відвідування дівчинкою закладу дошкільної освіти, а в подальшому і школи. Крім цього, з вказаного акта обстеження слідує, що [PERSON] багато часу приділяє дочці, спілкуванню з нею. У повному обсязі виконує батьківські обов`язки по відношенню до своєї дочки [PERSON] , забезпечує дитині всебічний розвиток. Водночас, в акті вказано про те, що умови проживання у матері [PERSON] встановити не можливо, оскільки вона не дає на це згоди (Т. 1, а. с. 22). Відповідно до висновку від 25 березня 2020 року служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконуючої функції органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, [PERSON] має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, створив всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини; дівчинка має окрему умебльовану кімнату, місце для навчання та ігор, сезонний одяг, іграшки, книжки. Батько разом із бабою та дідом приділяють багато уваги розвитку та здоров`ю дитини. Виховують навички самообслуговування, слідкують за її раціоном і режимом дня. Натомість, [PERSON] , займалася самолікуванням дочки, відмовилася від усіх щеплень, що унеможливлює влаштування дитини до дитячого садочка (а в подальшому і до школи), не займалася її розвитком, не слідкувала за режимом дня дитини, не дозволяла їй спілкуватися з однолітками, створюючи своєю поведінкою проблеми для соціалізації дівчинки та загрозу для її здоров`я. З вказаного висновку також вбачається, що [PERSON] негативно характеризується за місцем проживання, має агресивний характер, свариться з сусідами, не йде на контакт із фахівцями соціальної роботи. Нею не створені належні умови для проживання дітей: в квартирі за постійні борги відключають газ та електроенергію, в сім`ї не завжди є достатній запас продуктів харчування, дитина не в повному обсязі забезпечена одягом та взуттям. [PERSON] не займається фізичним, культурним та духовним розвитком дочки. Враховуючи вищевикладене, служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконуючої функції органу опіки та піклування вважає за доцільне позбавити громадянку [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та встановити місце проживання дитини разом із батьком, [PERSON] (Т. 1, а. с. 201 - 202). З копії повідомлення Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області від 17 липня 2020 року на лист начальника служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації слідує, що співробітники селищної ради вийшли за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання громадянки [PERSON] , з метою складення акту обстеження житлово - побутових умов. За вказаною вище адресою проживають - [PERSON] з сином [PERSON] , та її мати [PERSON] . Дата та час відвідування сім`ї були узгодженні заздалегідь. [PERSON] та її мати [PERSON] є співвласниками квартири. Під час візиту [PERSON] дозволу на обстеження житла не дала, до квартири членів комісії не впустила. В присутності членів комісії [PERSON] намагалася пояснити матері про необхідність обстеження житла, при цьому, дозволу комісія так і не отримала. У вказаному вище повідомленні зазначено, що [PERSON] всіх звинуватила в усіх своїх проблемах і сказала, що її онук [PERSON] голодує, через те, що [PERSON] не виплачують кошти з соціального захисту населення, в свою чергу, вона не повинна всіх утримувати. Згідно з повідомленням, співробітниками селищної ради [PERSON] була надана інформація з приводу того, до яких установ та організацій їм потрібно звернутись з метою вирішення зазначених нею питань. Не вступаючи в суперечки, члени комісії змушені були піти (Т. 1, а. с. 223) Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-XII (далі - Конвенція) та ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі «6» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з положеннями статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з положеннями ст. 11 Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 12 Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з положеннями ч. ч. 1 - 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 164 СК України встановлені підстави позбавлення батьківських прав. Так, відповідно до вказаної статті СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У пунктах 15, 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачем [PERSON] не доведено, що поведінка відповідача [PERSON] відносно дочки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Тобто, позивачем не доведено наявність вини в діях відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів і самої дитини. Суду не надано доказів, в чому полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав. Отже позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON] - є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. З огляду на викладене вище, в частині вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дочки, слід відмовити. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини, суд дійшов такого. Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання. Дитині створені всі необхідні умови для проживання та її розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу норм сімейного законодавства слідує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. На підставі викладеного вище, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком в атмосфері любові, турботи та захисту, добросовісне виконання ним своїх батьківських обов`язків відносно дочки, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення дочки всім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині визначення місця проживання дитини разом з батьком. При цьому, визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє відповідача [PERSON] права спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні нею своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дочкою, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні й може реалізовувати свої права, шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Outcome: partial