Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

25.11.2015 року [PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»» (далі відповідач) про захист прав споживачів, в якому просить стягнути з відповідача безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів в сумі 110000 грн.00 коп., 3% річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами в розмірі 415 грн. 90 коп., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1154 грн.16 коп. В обґрунтування позову зазначає, що 09.10.2015 року нею та представником відповідача підписано договір № 001434 фінансового лізингу та додаток №1 і додаток №2 до даного договору та в той же день здійснено адміністративний платіж за цим договором шляхом перерахування грошових коштів в сумі 110000 грн. на розрахунковий рахунок відповідача № 26004482354. Однак, додаток № 3 до договору №001434, який є графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, сторонами підписано не було. Зміст основного тексту договору №001434 фінансового лізингу та додатків №1 та №2 до вказаного договору не містить повної та достовірної інформації про фінансові послуги, що надаються відповідачем, що на думку позивачки, є порушенням її прав, як споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансові послуги. Отже, істотні умови договору фінансового лізингу сторонами не були погоджені, що є обов'язковим для укладення договору. Таким чином, у відповідача не виникло підстав для отримання сплаченого 09.10.2015 року позивачкою платежу, передбаченого умовами договору. Позивачка вважає, що нею безпідставно здійснено перерахування зазначених грошових коштів на рахунок відповідача, тому просить стягнути їх з відповідача з урахуванням 3% річних за користування вказаними грошовими коштами. Позивачка в судове засідання не з'явилася, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженої особи в рекомендованому поштовому повідомленні, яке повернулось на адресу суду, відомостей про поважні причини своєї неявки суду не повідомив, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наданих сторонами доказів, до якої додав письмові заперечення проти позову, в яких зазначенням, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу своїх вимог, вона свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між нею та відповідачем, а також посилається на норми Закону «Про захист прав споживачів», які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин. Відповідач стверджує, що між сторонами було укладено договір фінансового лізингу з відповідними додатками до нього, які є його невідємною частиною, сторони погодили всі істотні умови і позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав. У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Позивачка звернулася до суду за своїм зареєстрованим місцем проживання. Судом встановлено, що 09.10.2015 року позивачкою та представником за довіреністю відповідача підписано договір № 001434 фінансового лізингу (а.с.9-14), додаток №1 (а.с.16) і Додаток №2 (а.с.15) до даного договору. Згідно з їх умовами предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки Hundai Santa Fe. В той же день 09.10.2015 року на підставі наданого представником відповідача рахунку №26004482354 на суму 110000 гривень, призначення платежу: адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 001432 (а.с.17) позивачкою здійснено платіж шляхом перерахування грошових коштів в сумі 110000 грн. на розрахунковий рахунок відповідача № 26004482354, призначення: адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 001432, що підтверджується копією квитанції № 88951248 (а.с. 17). Сторони не надали суду договір № 001432 фінансового лізингу, або його копію, а з позову та заперечень на нього відповідача, суд дійшов висновку, що сторони підписали лише один договір фінансового лізингу, а саме № 001434 , а представником відповідача допущено помилку при оформленні рахунку в написанні номера договору, яку не помітила позивачка. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону Україну «Про фінансовий лізинг», Закону Україну «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону Україну «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», Закону Україну «Про захист прав споживачів» Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є видом фінансових послуг. Відповідно до частини 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з копії договору № 001434 фінансового лізингу, укладеного між сторонами, лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця у строки та в розмірі відповідно до даного договору та до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування, додаток №3 до договору). Строк лізингу закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком №3 до цього договору (п.2.2. договору). Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень вказаного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Згідно п.17.4 договору підписанням даного договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника відповідача, що стосуються змісту договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв`язку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Однак, згідно з п.2.1. договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання, а додатки до договору є невід'ємною його частиною (п.16.13 договору). В матеріалах справи відсутній додаток №3 "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами" та будь-які докази його підписання сторонами. Згідно з ч.1 ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір № 001434 фінансового лізингу не можна вважати укладеним між сторонами, оскільки ними при його підписанні не було узгоджено та підписано додаток №3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами», який є невід'ємною частиною договору і містить суттєві умови щодо самого виконання договору, розміру лізингових платежів, тощо, що, на думку суду, є не погодженням усіх істотних умов договору на момент його підписання і сплати позивачкою платежу відповідачу на його виконання. Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-122цс14). У даному випадку між сторонами фактично не виникли договірні відносини, оскільки договір фінансового лізингу не був укладений на час здійснення позивачкою платежу відповідачу, тому застосування ст.1212 ЦК України є підставним та обґрунтованим. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Крім того, положеннями статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, підписаного сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до ст. 10 договору лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір такої комісії за організацію становить 20%, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно з ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Ця послуга не є предметом договору фінансового лізингу, оскільки не є фінансовою послугою, тому відповідач безпідставно вимагав і отримав від позивачки вказаний платіж. Згідно з ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відтак є підстави для застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, яка згідно з розрахунком у позові становить на день подачі позову 415,90 грн. (110000,00грн. х 3 х 46 днів (з дня перерахунку по день подачі позову) : 365днів : 100 = 415,90 грн.). Вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно з ч.2 ст.22 Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4"Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 р. № 1) (далі постанова Пленуму) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 5 постанови Пленуму, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно з п.5 ч.1 ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У ст. 1 Закону поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст. 711 ЦК (в редакції Закону № 3390-VI) шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Позивачка не надала доказів, що внаслідок дефекту в продукції, яку він придбав у відповідача, настало каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Отже, вимога позивачки про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача, є необґрунтованою. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати по сплаті судового збору, підтверджені квитанцією банку (а.с.1) в розмірі 1154,16 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial