Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

24.06.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним договору споживчого кредиту. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 23.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір споживчого кредиту №13-Ф-К/12 за яким банк надає позичальнику грошові кошти на споживчі цілі у розмірі 1800000,00 грн. зі сплатою 20% річних, строком до 19.07.2013 року. У п. 9.5 договору сторони домовились внести третейське застереження про те, що спори та вимоги які випливають із договору та становлять предмет спору підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (м. Київ, вул. М. Раскової, 15). Позивач вважає, що вказаний пункт договору обмежує його права споживача, порушує принцип рівності сторін за договором та не відповідає вимогам законодавства. Посилаючись на положення п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» позивач вказує, що третейське застереження в кредитному договорі від 23.07.2015 року було укладено з порушенням зазначених вимог закону, оскільки третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За наведених обставин позивач просить визнати недійсним договір споживчого кредиту від 23.07.2012 року №13-Ф-К/12. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи, та додатково пояснив суду, що банк відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем, тому відсутні підстави для застосування до даних відносин положень п. 14 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, представник зазначає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчиненим і без включення до нього недійсної частини. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 23.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір споживчого кредиту №13-Ф-К/12. Відповідно до п.п. 1.1., 2.1., 2.2., 2.3., 2.4., 9.8. вказаного договору кредиту, предметом цього договору є надання банком позичальнику грошових коштів (кредит) на споживчі цілі та зобов'язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі на умовах, визначених цим договором. Банк надає позичальнику кредитні кошти на умовах терміновості, повернення і платності. Сума кредиту - 1800000,00 грн. Строк кредиту (строк кредитування) до 19.07.2013 року (включно). Повернення кредиту здійснюється вкінці строку дії кредитного договору. Процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється у розмірі 20% річних. Цей договір набирає чинності з дати його підписання та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за цим договором. За змістом п. 9.5. укладеного між сторонами договору споживчого кредиту, усі спори та вимоги, що виникають при виконанні цього договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з Конституцією України, Україна є демократичною, соціальною, правовою державою; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст. ст. 1, 3 Конституції України). Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Способами реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних правовідносин є звернення до третейського суду (у передбаченому Законом України «Про третейські суди» випадках і порядку) та судовий захист. Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» - захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України «Про третейські суди», до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ст. 17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Вказані випадки, передбачені ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Згідно роз'яснень, викладених в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір про передачу спору на розгляд до третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України від 3 лютого 2011 року № 2983-VI "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Відповідно до частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже на час укладання спірного договору (23.07.2012 року) Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, в порушення вимог п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», спірний кредитний договір містить умову про розгляд усіх спорів між сторонами договору третейським судом, адже починаючи з 12 березня 2011 року умова договору, яка викладена в п. 9.5 кредитного договору щодо третейського розгляду спорів, суперечить п. 14 частини 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». З огляду на наведене, третейське застереження в кредитному договорі від 23 липня 2012 року між [PERSON] і ПАТ «Укргазпромбанк» було дійсно укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним. За змістом правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-64цс15: Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. На час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 15 листопада 2011 року між фізичною особою (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним. При цьому, суд вважає безпідставними вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між сторонами договору споживчого кредиту в цілому, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В даному випадку наявність або відсутність у кредитному договорі третейського застереження жодним чином не впливає на основний зміст договору, його предмет та інші істотні умови притаманні договорам споживчого кредитування, тож наявні обґрунтовані підстави вважати, що спірний договір був би укладений і без включення до його змісту п. 9.5., який передбачає третейське застереження. За наведених обставин позовні вимоги підлягають до часткового задоволення і спірний договір має бути визнаний недійсним в частині, що містить третейське застереження, тобто лише стосовно його положень пункту 9.5. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин (або його окремі умови), визнані судом недійсним, є недійсним з моменту його (їх) вчинення. На підставі викладеного,

Outcome: partial