Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що рішенням Краматорського міського суду від 16 вересня 2013 року на її користь з відповідача була стягнута ? частина вартості автомобіля в сумі 19413 грн.., яке до цього часу не виконано. Просила стягнути на її користь індекс інфляції, три відсотки річних за невиконання грошового зобов»язання суму упущеної вигоди та моральну шкоду. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми 3% річних, індексу інфляції, упущеної вигоди та моральної шкоди відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального права - суд не прийняв до уваги положення ст.ст.11 та 509 ЦК України та дійшов помилкового висновку, що на підставі рішення суду не може виникнути грошове зобов»язання та відсутні підстави для застосування ст..625 ЦК України. Також суд безпідставно вважав необізнаність відповідача про наявність судового рішення про стягнення з нього грошових коштів, доказом відсутності його вини в спричиненні моральної шкоди. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити, в подальшому до суду не з»явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] до суду не з»явився, надав суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив розглянути справу без його участі. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 вересня 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто ? частину вартості автомобіля у розмірі 19413 грн. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ст..625 ЦК України регулює зобов»язальні правовідносини, рішення суду, на невиконання якого посилається позивач, ухвалено із незобов»язальних відносин, тому підстави для стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції відсутні; позивачем не доведено запланованого одержання прибутку від розпорядження на свій розсуд саме грошовими коштами, які було стягнуто рішенням суду, сума збитків обґрунтовується припущенням про можливість отримання прибутку, що не може бути підставою для стягнення збитків чи майнової шкоди; підстави для відшкодування моральної шкоди також відсутні, оскільки в діях відповідача відсутня вина щодо тривалої невиплати суми за рішенням суду. З такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 вересня 2013 року (арк..спр.7-8) визнано автомобіль ЗАЗ-DAEWOO NUBIRA, 1998 року випуску, номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], автомобіль залишено на праві власності за [PERSON], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину його вартості в розмірі 19413 грн.. Станом на 06 квітня 2015 року рішення не виконано (арк.спр.4). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (стаття 11 ЦК України). Проведення за рішенням суду поділу майна між подружжя в натурі і стягнення з одного з них на користь іншого коштів за частку в спільному майні зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобов'язанням, яке виникло відповідно до юридичного факту, встановленого судовим рішенням. Оскільки вказаний спір міг вирішуватися судом, то з цього рішення у осіб виникли цивільні права та обов»язки з приводу грошового зобов»язання як це встановлено ч.5 ст.11 ЦК України. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України , а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі рішення суду про стягнення суми, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на викладене, неможливо погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що зобов»язання по сплаті коштів, яке виникло на підставі рішення суду , не є грошовим. Саме до цього зводиться правові позиції, що висловлені Верховним Судом України в постановах Верховного суду України від 24 жовтня 2011 року по справі №6-38цс11, від 6 червня 2012 року по справі №6-49цс12, від 1 жовтня 2014 року по справі №113цс14, що згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З урахуванням вказаного та положень частини 2 статті 214 ЦПК України колегія суддів вирішила, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Враховуючи те, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 вересня 2013 року на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію за частку в спільному майні в розмірі 19413 грн. і ці кошті останній не виплачені є підстави для задоволення позовних вимог щодо застосування положень ст.625 ЦК України в частині нарахування інфляційних витрат та 3% річних. За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо нарахування інфляційних витрат та 3% річних - рішення суду в цій частині необхідно скасувати. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як виходить з позовної заяви (арк..спр.2-3) позивач просила стягнути інфляційні витрати за період з 1 жовтня 2013 року по 31 травня 2015 року. Враховуючи рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року N 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості, тобто сума інфляційний витрат складе: 14928,60 грн., які розраховані наступним чином: Сукупний індекс інфляції за період з жовтня 2013 року по 31 травня 2015 року складає 1,769 (100,4 * 100,2 * 100,5 * 100,2 * 100,6 * 102,2 * 103,3 * 103,8 * 101,0 * 100,4 * 100,8 * 102,9 * 102,4 * 101,9 * 103,0 * 103,1 * 105,3 * 110,8 * 114,0 * 102,3 / 100). Сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції - 19413 * 1,769 = 34341,60 грн., тобто інфляційні витрати - 14928,60 грн.(34341,60 - 19413). Таким чином на користь позивача належить стягнути інфляційні витрати в межах позовних вимог в сумі 14928,60 грн. В частині стягнення 3% річних. Розрахунок 3 % річних проводиться по формулі: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочки і складе 1017,99 грн. (19413 * 3 * 638 / 365 / 100, де 19413- сума заборгованості, 638 - кількість днів прострочки за період з 1 жовтня 2013 року по 30 червня 2015 року - в межах позовних вимог). Загальна сума інфляційних витрат та 3% річних за прострочку виконання грошового зобов»язання, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача складе 15946,59 грн. (14928,60 + 1017,99). Крім того, є помилковими висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог з підстав відсутності вини відповідача. Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилалась на статтю 1167 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи роз»яснення, викладені в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440 1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з викладеного позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами не передбачають відшкодування моральної шкоди. Таким чином рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про вдмову в задоволенні цих вимог з інших підстав. В іншій частині - відмова в задоволенні позовних вимог щодо стягнення упущеної вигоди, рішення суду законне та обґрунтоване, апеляційна скарга не містить доводів, якими спростовуються висновки суду в цій частині. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Оскільки порушення норм матеріального права призвело до неправильного вирішення частини позовних вимог, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 327,07 грн. (арк..спр. 1). Враховуючи, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] в загальній сумі 15946,59 грн., з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 160,45 грн.

Outcome: partial