Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

08 липня 2019 року АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві покликається на ту обставину, що відповідно до умов кредитного договору б/н, укладеного 03.05.2006 року між сторонами, АТ КБ "ПриватБанк" надав відповідачу кредит у сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком умовами та правилами, правилами користування платіжною карткою, тарифами складають між нею та банком кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. Взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором банк виконав своєчасно і повністю, надавши Відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків і має заборгованість перед банком, яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало АТ КБ "ПриватБанк" звернутися до суду з відповідним позовом. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.05.2019 року має заборгованість в розмірі 11 681 грн. 06 коп., яка складається з наступного: 549 грн. 59 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8895 грн.20 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1203 грн. 84 коп. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 532 грн. 43 коп. - штраф (процентна складова ). На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ "ПриватБанк", просять стягнути з відповідача вказану суму боргу в їхню користь. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 липня 2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 21 серпня 2019 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, частково визнає позов, не заперечує проти стягнення тіла кредиту в сумі 549 грн.59 коп., в задоволенні решти вимог заперечує. 17 вересня 2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, надав заяву про підтримання позову, розгляд справи за їх відсутності, не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши письмові докази, надані позивачем на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та з`ясувавши заперечення сторони відповідача, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Як зазначає позивач, згідно з анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «Приватбанку» [PERSON] 03.05.2006 року під підпис підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ствердив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку у письмовому вигляді та зобов`язався регулярно самостійно знайомитися з змінами в Умовах та Правилах надання банківських послуг. З наданих Банком у вигляді таблиць розрахунку заборгованості за договором від 03.05.2006 року, укладеним між «Приватбанком» та відповідачем [PERSON] , вбачається, що станом на 31.05.2019 року він має заборгованість в розмірі 11 681 грн. 06 коп., яка складається з наступного: 549 грн. 59 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8895 грн.20 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1203 грн. 84 коп. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 532 грн. 43 коп. - штраф (процентна складова ). Позивачем також подано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «Приватбанку» (ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https:// privatbank.ua/terms/). Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції держава захищає права споживачів. Частиною першою статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно з пунктами 3, 6 частини першої статті 3 ЦК засадами цивільного судочинства зокрема є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з частинами першою, третьою статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності зі статтею 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності зі статтею 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини першої статті 550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Відповідно до частин першої, третьої статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно з частиною першою статті 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. У відповідності з частиною першою статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла у момент виникнення спірних правовідносин, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У рішенні № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року Конституційний Суд України зокрема зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У відповідності з частиною першою статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із статтею 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 89 ЦПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд констатує, що позивачем не надано доказів з якими саме Умовами надання банківських послуг та Тарифами Банку ознайомився та розумів відповідач [PERSON] при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у «Приватбанку».Позивач також не вказав, якими платіжними картками користувався відповідач протягом усього часу отримання банківських послуг у Банку, починаючи з дати укладення договору. У позовній заяві не вказано тип карти, у відповіді на відзив зазначено що карта була видана «Універсальна», у заяві-анкеті не вказано яку саме відповідач просив надати йому платіжну картку. Разом з тим, надана АТ КБ «Приватбанк» довідка про та накази про зміну тарифів та умов кредитування містять відомості щодо платіжної карти «Кредитка «Універсальна» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/1480/17-ц, яку ухвалено з приводу подібних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду вказала, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, Велика Палата Верховного Суду погоджується, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Беручи до уваги встановлені обставини у справі, часткове визнання відповідачем боргу в частині тіла кредиту, аналізуючи законодавство та правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Отже, не підлягають до задоволення позовні вимоги Банку в частині стягнення з [PERSON] нарахованої позивачем заборгованості по процентам за користування кредитом; за пенею та комісією; а також штрафи. Разом з тим, з відповідача необхідно стягнути 549 грн. 59 коп. гривень кредитних коштів (тіло кредиту), які боржник фактично отримав та не повернув Банку, що ним не оспорюється та визнається. Позивач при поданні позовної заяви сплатив 1921 гривню судового збору, що становить мінімальний розмір ставки для юридичних осіб при зверненні до суду з позовом майнового характеру. Вказані витрати відповідно до статті 141 ЦПК необхідно стягнути з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 253, 258, 261, 525, 526, 527,530, 610, 611, 629, 631, 1049, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial