Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи відмову від частини позовних вимог (а. с. 129), просив визнати недійсним пункт 3.11 договору № 93401063000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 07 червня 2016 року і додаток № 1 до цього договору, укладений між ним і Акціонерним товариством "УкрСиббанк" (далі - АТ "УкрСиббанк" або Банк), та стягнути на його користь із АТ "УкрСиббанк" сплачену ним за даним кредитним договором щомісячну комісію в розмірі 21831 грн. 58 коп. В обґрунтування позову зазначав, що 07 червня 2016 року між ним і АТ "УкрСиббанк" (до зміни найменування Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі - також Банк або ПАТ "УкрСиббанк") був укладений договір № 93401063000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку (далі - кредитний договір). За умовами договору йому на споживчі цілі Банком було надано кредит у розмірі 20304 грн. 57 коп. У п. 3.11 цього кредитного договору встановлено, що відповідно до умов даного договору та додатку № 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, він повинен сплачувати на користь Банку щомісячну комісію. Вказував, що умови даного кредитного договору він виконав у повному обсязі, за час його дії на користь Банку за умовами договору він сплатив комісію в загальному розмірі 21831 грн. 58 коп. Вважає, що встановлена умовами п. 3.11 цього кредитного договору № 93401063000 від 07 червня 2016 року та додатком № 1 до договору комісія за управління кредитом порушують його права як споживача послуг, оскільки ця комісія фактично є платою за обслуговування Банком кредиту, даний пункт договору та додаток № 1 до нього суперечать вимогам Закону України "Про захист прав споживачів, тому вони підлягають визнанню їх судом недійсними, а сплачені ним кошти (щомісячну комісію) в загальному розмірі 21831 грн. 58 коп. Банк зобов`язаний повернути йому в силу положень ст. 216 ЦК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги повністю. Представник відповідача АТ "УкрСиббанк" Люта В.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, подала до суду відзив на позов, у якому зазначала, що умовами укладеного 07 червня 2016 року між Банком і [PERSON] кредитного договору № 93401063000 було встановлено графік погашення кредиту ануїтетними платежами, що є сумою грошових коштів, яка складається зі строкових процентів, строкової суми основного боргу та комісії, тому комісія, зазначена у п. 3.11 вказаного кредитного договору № 93401063000 та додатку № 1 до цього договору, є складовою плати за кредит, що відповідає положенням ч. 11 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та не суперечить вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". Просила суд у задоволенні позову відмовити повністю. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 07 червня 2016 року ПАТ "УкрСиббанк" (після перейменування АТ "УкрСиббанк") і [PERSON] (далі - Позичальник) уклали договір № 93401063000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. За умовами цього кредитного договору Банк надає Позичальнику для особистих потреб кредит у розмірі 20304 грн. 57 коп., з яких: 20000 грн. - на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на картковий рахунок Позичальника, 304 грн. 57 коп. - на оплату страхового платежу відповідно до умов договору добровільного страхування від нещасного випадку. Процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 28 % річних. Позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіка, викладеного у додатку № 1 до договору, але у будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 07 червня 2018 року. Розмір ануїтетного платежу становить 2059 грн. За змістом положень п. 3.11 даного кредитного договору Позичальник сплачує Банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною. У додатку № 1 до кредитного договору № 93401063000 від 07 червня 2016 року встановлено щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 3,15 % або 4,80 % від суми кредиту залежно від умов сплати страхового платежу, яка включається до суми ануїтетного платежу, та відповідно становить 639,69/974,62 грн. Позивач [PERSON] , вважаючи, що п. 3.11 вказаного вище кредитного договору та додаток № 1 до цього договору порушують його права як споживача, є несправедливою умовою кредитного договору та суперечать Закону України "Про захист прав споживачів" звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із с пособів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що кредитний договір № 93401063000 укладено між [PERSON] і Банком в письмовій формі, підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Аналіз умов вказаного кредитного договору від 07 червня 2016 року дає підстави для висновку, що даний кредит є споживчим, для врегулювання правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню підлягає Закон України "Про захист прав споживачів" (у редакції, яка була чинною на момент укладення цього договору). За змістом положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно із якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. У ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 вказав, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції на час укладення сторонами кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У абз. 4 п. 7 цієї ж постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Здійснюючи розгляд даної справи, суд вважає, що цивільне законодавство не містить нормативного припису щодо заборони визнання недійсними припинених правочинів, тому при вирішенні питання щодо можливості визнання недійсними пунктів договору (правочину) після його припинення слід виходити з того, що припинення договору з будь-яких підстав не може бути перешкодою для визнання такого договору недійсним за наявності для цього визначених законом підстав. Суд, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність частини договору повне виконання сторонами договору не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову особою після закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину. Суд встановив, що позивач [PERSON] свої зобов`язання за договором № 93401063000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 07 червня 2016 року виконав належним чином у повному обсязі, що сторонами не заперечується. Із довідки № 79-10-33/363 від 05 вересня 2018 року, виданої АТ "УкрСиббанк" про стан кредитної заборгованості [PERSON] , видно, що за цим кредитним договором № 93401063000 від 07 червня 2016 року Позичальником на виконання умов даного договору на користь Банку фактично було сплачено: суму основного боргу в розмірі 20304 грн. 57 коп., проценти за користування кредитом у розмірі 6360 грн. 81 коп., комісію в розмірі 21831 грн. 58 коп. та пеню в розмірі 3 грн. 89 коп. У додатку № 1 до вказаного кредитного договору передбачено сплату Позичальником щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 3,15 % або 4,80 % від суми кредиту залежно від умов сплати страхового платежу, яка сплачується Позичальником за рахунок власних коштів. У кредитному договорі № 93401063000 та додатку № 1до цього договору визначено обов`язок Позичальника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом, при цьому відсутні будь-які відомості з яких саме підстав та виходячи з яких умов проведено нарахування зазначеної суми комісії. Дана сума комісії по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що не ґрунтується на положеннях Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, сума комісії в розмірі 21831 грн. 58 коп., яка нарахована Банком та сплачена фактично на його користь Позичальником, є більшою ніж сума отриманого ним споживчого кредиту в розмірі 20304 грн. 57 коп., що є несправедливим по відношенню до [PERSON] як споживача послуг, суперечить принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін. Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 520/2614/17 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як здійснення управління кредитом у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. Враховуючи наведене вище, слід дійти висновку, що п. 3.11 кредитного договору та додаток № 1 до нього в частині сплати щомісячної комісії за управління кредитом є незаконним у силу ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та є несправедливою умовою цього кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом, тому суд дійшов висновку, що вони підлягають визнанню недійними з моменту укладення сторонами 07 червня 2016 року договору № 93401063000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. Посилання представника відповідача АТ "УкрСиббанк" у судовому засіданні на те, що комісія, зазначена у п. 3.11 вказаного кредитного договору № 93401063000 та додатку № 1 до цього договору, є складовою плати за кредит, висновків суду щодо недійсності вказаних вище положень кредитного договору не спростовують та є необґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість отримане за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Позивач [PERSON] навиконання п. 3.11 кредитного договору № 93401063000 від 07 червня 2016 року та додатку № 1 до цього договору сплатив на користь АТ "УкрСиббанк" комісію в загальному розмірі 21831 грн. 58 коп., цю суму коштів Банк зобов`язаний повернути Позичальникові відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, оскільки вказана сума коштів отримана Банком за визнаними судом недійсними умовами кредитного договору. Оцінивши дослідженні докази в їх сукупності, враховуючи, що п. 3.11 кредитного договору від 07 червня 2016 року і додаток № 1 до цього договору суперечать вимогам закону та є недійсними, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню і в частині стягнення на його користь з АТ "УкрСиббанк" сплаченої ним суми комісії в розмірі 21831 грн. 58 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Виходячи з наведеного, із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп. відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved