Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи його підставність тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Позивач, будучи спадкоємцем першої черги спадування спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріуса із заявою відповідного змісту та на частину спадкового майна належного спадкодавцеві їй було видано нотаріальні акти. Утім реалізувати свої спадкові права на майно, що було успадковане спадкодавцем після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та прийняте нею в силу діючого на час відкриття спадщини законодавства, позивач позбавлена можливості, оскільки відсутні документи на підтвердження факту проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років як чоловік та дружина до часу відкриття спадщини, що підтверджують належність першої до спадкоємців четвертої черги спадкування за законом, а також відсутні правовстановлюючі документи на підтвердження належності майна власнику, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд встановити юридичний факт, від якого залежать її майнові права, а також визнати право на земельну частку (пай), яка перебувала у КСП "Україна", розміром 3,70 умовних кадастрових гектари, на території Зозівської сільської ради Липовецького району, що належало згідно сертифікату [NUMBER] [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У визначений судом строк відзиву на позов відповідачем не було надано, утім сільським головою надано заяву про визнання позову та обставин заяви, в якій він не заперечував проти задоволення позовних вимог, а розгляд справи просив проводити за відсутності представника сільської ради. Ухвалою суду від 19.03.2019 за клопотанням позивача витребувались матеріали спадкових справ після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . У судове засідання позивач не з`явилась, утім у позові просила про розгляд справи у її відсутність. З огляду на викладене, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи суд проводить в даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраним у справі доказами, встановив, що [INFO] в с. Зозів Липовецького району Вінницької області, померла [PERSON] , в підтвердження чому є свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Після її смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи, що були витребувані судом встановлено, що своїм правом на спадкування скористалась позивач, будучи дочкою спадкодавця, відтак спадкоємцем першої черги спадкування, на що вказує рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03.05.2017, яким було встановлено факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] була рідною матір`ю [PERSON] . Вказане рішення суду набрало законної сили 16.05.2017. Також судом встановлено, що інші спадкоємці, дочка спадкодавця [PERSON] відмовилась від спадщини, подавши заяву відповідного змісту. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері, спадщину прийняла та на частину спадкового майна на ім`я позивача було видано нотаріальні акти. Як убачається із довідок виданих виконавчим комітетом Зозівської сільської ради від 12.03.2019 за №210, 05.03.2018 за №278 та 05.03.2018 за №279 (а.с. 13-14), що з 1986 року [PERSON] проживала у незареєстрованому шлюбі разом зі [PERSON] по [ADDRESS] , до дня його смерті, як чоловік та жінка, мали спільний побут, вели спільне господарство. [INFO] в с. Зозів Липовецького району Вінницької області , [PERSON] помер, в підтвердження чому є свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина. Згідно інформації наданої Державним нотаріальним архівом Вінницької області від 21.03.2019, спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] не заводилась. До складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшло: право на земельну частку (пай), розмір 3,70 умовних кадастрових гектари, що розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, яка перебувала у КСП "Україна" та яка належала [PERSON] згідно сертифікату [NUMBER] , що зареєстрований 10.04.1997 року за №208; право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] , в підтвердження чого є довідки видані виконавчим комітетом Зозівської сільської ради №279, 278 від 05.03.2018, видані на підставі записів погосподарських книг сільської ради. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК 2003 р. і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З урахуванням наведеного до даних відносин слід застосовувати правила ЦК України. Так, за правилами ст.1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності ЦК (п. 21 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7). До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. (Лист, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Аналізуючи зібрані у справі докази, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] проживаючи однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та не перебували у іншому зареєстрованому шлюбі, вони мали спільний побут та вели разом господарство. За встановлених обставин, які були підтверджені зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини як чоловік та дружина, отож позовна заява в цій частині обґрунтована та підлягає до повного задоволення. Вирішуючи вимоги про визнання права власності на нерухоме майно та права на майно у порядку спадкування суд виходить з такого. Згідно довідок виданих виконавчим комітетом Зозівської сільської ради 05.03.2019 (а.с.13), [PERSON] на час смерті [PERSON] постійно з ним проживала. Наведене свідчить, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла, будучи спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом, отож в силу ст.1268 ЦК України, спадщина належить їй з моменту відкриття, у тому числі на вищевказане майно, що належало [PERSON] .. Також суд вважає доведеними обставини щодо прийняття позивачем спадщини після смерті матері [PERSON] , відтак позивач успадкувала право на майно належне [PERSON] , утім позбавлена можливості реалізувати такі свої спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки на житловий будинок відсутній правовстановлюючий документ, а на земельну частку (пай) втрачено сертифікат, що доведено матеріалами цивільної справи. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Лист, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). За таких обставин суд вважає, що належність майна у виді житлового будинку власнику доведена, майно конкретизоване. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Зважаючи на те, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено, отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування (лист ВССУ від 13.05.2013). Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини наведені у позовній заяві. Крім цього, відповідач подав заяву про визнання позову. У разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачами позову та виносить рішення про його задоволення. Відповідно доч.1ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Зважаючи на викладене, суд вважає за доцільне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved