Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського приватного підприємства "Азалія", в якому на підставі ст. 28 ЦК України просив визнати за ним право власності на приміщення контори та павільйону по [ADDRESS], посилаючись на обставини придбання 27 січня 2014 року нерухомого майна у вказаного підприємства. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримав, дав пояснення згідно заяви. Представник відповідача Ганзюк А. М. позов визнав в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, визнання відповідачем позову не може бути прийняте судом, оскільки суперечить закону. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач надав договір купівлі-продажу майнового комплексу від 27 січня 2014 року, акт прийому-передачі нерухомого майна № 4 від 27 січня 2014 року, накладну та квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 5411 грн. за придбання контори та павільйону, технічну документацію на приміщення. Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Стаття 328 ЦК України, на яку як на підставу позову посилався позивач визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Натомість правомірність набуття позивачем права власності на будівлі контори та павільйону спростовується законом і судом встановлена бути не може з огляду на наступне. Згідно ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Обов'язковість державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що знаходиться на території України, визначена Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтею 334 ЦК України визначений момент набуття права власності за договором, зокрема встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відсутність державної реєстрації за Сільськогосподарським приватним підприємством "Азалія" спірних будівель на день реалізації майна сторонами не оспорювалась. Оскільки державної реєстрації права власності на спірні об'єкти за відповідачем- СГПП "Азалія" не було проведено, за положеннями ст.ст. 182, 134 ЦК України його не можна вважати власником спірного нерухомого майна, а отже судом не може бути визнане право власності на об'єкти нерухомості за набувачем в порядку придбання. Обов'язковість прийняття нерухомого майна до експлуатації визначена ст. 4 Закону України від 20.05.1999, № 687-XIV "Про архітектурну діяльність" та ст. 18 Закону України від 16.11.1992, № 2780-XII "Про основи містобудування" в редакції до 15 квітня 2009 року. Судом не здобуто доказів, що будівлі контори та павільйону по [ADDRESS] збудовані відповідно до затвердженого проекту із дотриманням основних архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил у відповідності до проекту забудови і може безпечно експлуатуватись за призначенням. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed