Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

08.12.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до виконкому Тернівської районної у місті ради /далі Виконком/ про визнання права власності на житловий будинок з господарчими спорудами [ADDRESS] після смерті [INFO] батька [PERSON], як за спадкоємицею першої черги за законом. В обґрунтування вказує, що батько є власником зазначеного будинку при житті самочинно, без відповідного дозволу провів самочинне будівництво до 1992 р. збудував - прибудову а2» площею 8,2 кв.м., внаслідок чого загальна площа будинку змінилася з 34.0 кв.м. до 42,2 кв.м., вбиральню «Е», сарай «Д». Згідно технічного висновку НДІ вказані забудови відповідають технічним нормам. Оскільки будівництво не порушує прав інших землекористувачів, відповідає технічним нормам, згідно ст.376 ч.3-5 ЦК України просить визнати за нею право власності на спадщину. Крім неї інших спадкоємців немає, вона прийняла спадщину, оскільки звернулася вчасно до нотаріальної контори. Відсутність належних документів на самочинні забудови, та відмова нотаріуса в видачі свідоцтва про право на спадщину змушують її звертатися до суду. Позивач [PERSON] надала суду заяву про підтримання позову. Відповідач Виконком направив суду заяву про визнання заявленого позову та розгляд справи в відсутності представника. Оскільки відповідач позов визнав, відповідно до ст.174 ч.4 ЦПК України суд приймає визнання позову відповідачем, яке здійсненими судом заходами по перевірці на думку суду, не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Належність батькові позивача житлового будинку з господарчими спорудами [ADDRESS] який згідно технічного обстеження включає в себе: житловий будинок А-1 житловою площею 21,6 кв.м., загальною площею 42,2 кв.м., літню кухню «Б» площею основи 26,3 кв.м., сарай «В» площею основи 15,4 кв.м., погріб «Г» площею основи 15, 8 кв.м., сарай «Д» площею основи 8,7 кв.м., вбиральню «Е» площею основи 1,0 кв.м., ворота, водоколонку, вимощення, та відповідає технічним нормам; відсутність спору між спадкоємцями, родинні відносини, прийняття спадщини, відмова нотаріуса підтверджується наданими позивачем доказами. Відповідно до ст.3 ч.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації за умови…якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Правовідносини між сторонами регулюються ст.ст.1261, 1268, 1269 ЦК України - згідно яких визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини, або відмові від спадщини спадкоємцями за заповітом, право на спадкування одержують спадкоємці першої черги за законом, якими є діти, дружина та батьки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Оскільки суду надано всі належні докази прав позивача на спадщину, з чим погодився відповідач, то позов підлягає задоволенню, слід узаконити та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарчими спорудами, як за спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька. На підставі ст.ст. 1261, 1269 ЦК України,

Outcome: approved