Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом до [PERSON], позивач зазначає, що в 1997 році на підставі рішення органу місцевого самоврядування нею був побудований торговельний комплекс площею 40 кв.м. 10 березня 1997 року державною технічною комісією було підписано акт готовності закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, який затверджено рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 704/9 від 15.05.1997 року. Розпорядженням міського голови № 709 від 15.07.2004 року зазначеному об'єкту було присвоєно адресу: м. Дніпропетровськ, вул. Янтарна, буд. 79 Ж. 16 лютого 2005 року рішенням Дніпропетровської міської ради № 166/25 земельна ділянка по вул. Янтарній, 79 Ж була передана їй в оренду по фактичному розміщенню торговельного комплексу. 15 квітня 2005 року між нею і Дніпропетровською міською радою був укладений договір оренди земельної ділянки, дію якого у подальшому продовжено. В 2007 році між нею і [PERSON] був укладений договір оренди торгового приміщення площею 43 кв.м. по вул. Янтарній, 79 Ж для здійснення підприємницькою діяльності, який діє до теперішнього часу. В січні 2016 року [PERSON] змінила запори на приміщенні, перестала сплачувати орендну плату, вважаючи торговий павільйон своє власністю. За цих підстав позивач, посилаючись на те, що згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), позивач просить визнати за нею право власності на нерухоме майно громадський будинок літ. А-1 площею 40 кв.м., що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Янтарна, буд. 79 Ж. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Як пояснила позивач, відповідач доводиться їй матірю, не допускає її до побудованого нею торговельного комплексу, у звязку з чим вона вимушена звернутися з цим позовом та вважає її належним відповідачем. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена, заперечень проти позову не надала, у зв'язку з чим суд вирішує справу на підставі повідомлених позивачем даних та доказів у відсутності відповідача (постановляє заочне рішення). Третя особа Дніпропетровська міська рада, залучена до участі у справі ухвалою суду від 30 листопада 2016 року, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, заперечень проти позову не надала. Суд, з'ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 травня 1997 року № 704/9 був затверджений акт державної технічної комісії про готовність до експлуатації закінченого будівництвом об'єкту торговельного комплексу площею 40 кв.м., побудованого приватним підприємцем [PERSON] згідно з дозволом на виконання будівельно-монтажних робіт, виданим інспекцією Держархбудконтролю від 14 серпня 1996 року. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.07.1998 року № 1286 приватному підприємцю [PERSON] була надана у тимчасове користування земельна ділянка по вул. Янтарній біля житлового будинку № 79 по фактичному розміщенню торговельного комплексу. Розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 15 липня 2004 року № 709р вказаному торговельному комплексу була присвоєна адреса вул. Янтарна, 79 Ж. 16 лютого 2005 року Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 166/25 про передачу [PERSON] в оренду земельної ділянки по вул. Янтарній, 79 Ж по фактичному розміщенню торговельного комплексу. На підставі цього рішення 15 квітня 2005 року між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди, згідно з яким передано [PERSON] в оренду строком на п'ять років земельну ділянку площею 0,0043 га по вул. Янтарна, 79 Ж (кадастровий номер 1210100000:04:168:0118, цільове призначення - роздрібна торгівля та комерційні послуги). Також з матеріалів справи вбачається, що 7 березня 2007 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір оренди, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] в оренду торгову площу 40 кв.м. по вул. Янтарна, 79 Ж за орендну плату в розмірі 1500 грн. щомісячно. Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на вищевказаний торговельний комплекс, позивач посилається на те, що в січні 2016 року [PERSON] замінила запори на приміщенні, не сплачує орендну плату та не визнає її право власності на це майно. Проте суд вважає, що такі позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на приписах закону. За змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України, на яку позивач посилається у своєму позові, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 1 статті 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Згідно з частиною 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. При цьому статтею 31 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні\~до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено розгляд і внесення до відповідних органів виконавчої влади пропозицій до планів і програм будівництва та реконструкції об'єктів на відповідній території; визначення у встановленому законодавством порядку відповідно до рішень ради території, вибір, вилучення (викуп) і надання землі для містобудівних потреб, визначених містобудівною документацією; підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації; встановлення на відповідній території режиму використання та забудови земель; надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок; надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт; здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених\~Законом України\~"Про регулювання містобудівної діяльності", тощо. Відповідно до статті 9 Закону України «По архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Згідно зі статтею 29 Закону України «Про планування і забудову територій» дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів. Здійснення будівельних робіт на обєктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Але позивач жодні докази на підтвердження того, що їй у встановленому порядку надавався дозвіл на будівництво обєкта нерухомості по вул. Янтарній, 79 Ж у м. Дніпропетровську суду не надала. Зі змісту акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації, копія якого долучена до матеріалів справи, слідує, що позивачу в серпні 1996 року був наданий дозвіл на будівництво торговельного комплексу, а не безпосередньо обєкту нерухомості (житлового будинку, будівлі чи споруди, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення). З копії висновку про погодження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, від 26.05.2011 року вбачається, що на час обстеження (акт від 24.05.2011 року) на земельній ділянці по вул. Янтарна, 79 Ж фактично розміщена металева споруда торговельного призначення і за містобудівними умовами таке розміщення об'єкта можливе строком до п'яти років, тобто така споруда є тимчасовою. Слід відзначити, що як діючим законодавством, так і ЦК УРСР та Законом України «Про власність», які діяли на час будівництва у 1997 року спірного торговельного комплексу, не передбачено визнання за громадянами права власності на тимчасові споруди. Як визначено статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту, і може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до\~Закону України\~"Про благоустрій населених пунктів". Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в\~порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Та обставина, що тимчасова споруда у виді торговельного комплексу, побудована [PERSON], має більшу за дозволену законом площу та згідно з виготовленим технічним паспортом від 01.03.2016 року улаштована фундаментом, за відсутності дозволу органу виконавчої влади на будівництво об'єкта нерухомого майна і виділення для цієї мети земельної ділянки, не надає законодавчих підстав для визнання за позивачем права власності на цю споруду. Крім того, за змістом статей 375, 376, 377 ЦК України, право на забудову земельної ділянки належить її власнику. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважаються самочинним будівництвом. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частини 2 статті 83 Земельного кодеку України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Статтею 327 ЦК України закріплено, що у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Отже, аналіз наведених норм свідчить, що у випадку заявлення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети або надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, належним відповідачем у справі є відповідна рада, яка представляє територіальну громаду міста, здійснює управління землями, що перебувають у комунальній власності та є органом уповноважений у сфері містобудування. Але протягом усього часу судового розгляду позивач та її представник наполягали на розгляді судом її позову саме до відповідача [PERSON], клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача Дніпропетровської міської ради не заявили, а за положеннями статті 33 ЦПК України можливість заміни судом неналежного відповідача належним відповідачем або залучення такої особи як співвідповідача пов'язана виключно із клопотанням позивача (її представника), у зв'язку з чим суд не вправі самостійно проводити таку заміну чи залучати іншу особу до участі у справі як співвідповідача. Між тим, набуття права власності на нерухоме майно внаслідок правовідносин, що виникли з договору найму (оренди), законом не передбачено. Тому в разі порушення орендарем умов договору оренди, орендодавець має право вимагати усунення цих порушень, але виключно у спосіб, що передбачений законом, зокрема параграфом 1 глави 58 ЦК України, який регулює правовідносини найму (оренди), а не шляхом визнання права власності. В силу частини 3 статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права або інтересу у разі, якщо обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає вимогам закону та порушує права інших осіб. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. У звязку з відмовою в позові відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed