Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач 17.04.2019 звернулась до суду з позовом до відповідача, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила стягнути пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 136 745,02 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 Євро, що станом на 03.10.2019 за курсом НБУ становить 133 800 грн. (5000 * 26,760). Обґрунтовує свої вимоги тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивачки на утримання [PERSON] аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28.03.2013, на підставі зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист №2/759/3188/13. Посилається на те, що відповідач аліменти добровільно не сплачував, внаслідок чого утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Зазначено, що постановою державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 02.05.2018 відкрито виконавче провадження по виконавчому листу № 2/759/3188/13 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , аліментів в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 28.03.2013 та до досягнення дитиною повноліття, а також виконаний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Позивачка вважає, що станом на 15.04.2019 загальна сума пені за несвоєчасну сплату аліментів становить 136 745,02 грн.: за період з 02.05.2015 по 11.06.2017 в сумі 126 040,44 грн., а за період з 11.07.2017 по 11.06.2018 - 10 704,58 грн. Крім того, вказала, що через протиправну поведінку відповідача, яка проявилась у нехтуванні рішенням суду та відмові сплачувати аліменти у добровільному порядку, позивачка постійно відчуває моральні страждання та душевні переживання. Відсутність грошових коштів на утримання неповнолітньої дитини тяжко вплинуло на моральний стан та душевний спокій позивачки. У зв`язку з наведеним, позивачка постійно знаходиться в тяжкому психологічному стані, що істотно порушило її нормальний життєвий ритм та зв`язки, і тепер вона змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. А тому вважає, що з відповідача на її користь підлягає відшкодуванню моральна шкода. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року відкрито загальне позовне провадження. 10.07.2019 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідач сплачував аліменти добровільно, що підтверджується квитанціями, які є в матеріалах виконавчого провадження №56296783. На підставі даних квитанцій, державним виконавцем сформовано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 22.04.2019 № 25829. Зазначає, що з серпня 2018 року сплачував аліменти шляхом перерахування грошових коштів на рахунки ДВС. Коли позивач подала виконавчий лист до виконання, кошти почали утримуватись із заробітної плати відповідача. Також вказує, що наданий позивачкою розрахунок необґрунтований, оскільки виконаний без застосування правового висновку ВП ВС від 25.04.2018 у справі № 572/1762/15-ц та від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц, у тому числі з урахуванням того, що починаючи з 2013 року по квітень 2019 року відповідач надавав аліменти в сумі більшій, ніж нараховано в даному розрахунку. Протокольною ухвалою суду від 07.10.2019 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та просили його задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28.03.2013. На виконання зазначеного рішення суду, позивачці було видано виконавчий лист 29.11.2013 №2/759/3188/13. Як вбачається із доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості від 22.04.2019/25829 зі сплати аліментів № 56296783, виданої старшим державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на березень 2019 року становила 14 950,30 грн. Як вбачається з зазначеного розрахунку, та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні, після відкриття виконавчого провадження, від відповідача надходили кошти по сплаті аліментів. Згідно наданих позивачкою у судовому засіданні пояснень, остання звернулася із виконавчим листом до виконавчої служби лише у кінці квітня 2018 року, оскільки до того часу їй було невідомо про необхідність звернення до виконавчої служби з зазначеним виконавчим листом, вказала, що аліменти не отримувала від відповідача, в усній формі просила його сплачувати аліменти. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що після прийняття рішення про стягнення аліментів у 2013 році, сторони домовились про добровільну сплату ним аліментів на утримання дитини. Аліменти у розмірі близько 0,25 відсотків від заробітної плати сплачував добровільно позивачці, приносивши вказані кошти їй особисто на роботу. У серпні 2018 року на адресу роботи відповідача з виконавчої служби надійшли документи, з яких він дізнався про існування виконавчого провадження. Заборгованість відповідача перед позивачкою у виконавчому провадженні була нарахована державним виконавцем станом на травень 2018 року у розмірі 20 298,37 грн., заборгованість погашалася шляхом стягнення коштів із його зарплати. Крім того, відповідач вказав на те, що у лютому 2019 року сплатив решту суми боргу, що підтверджується довідкою. Вважає, що у зв`язку з тим, що виконавче провадження було відкрито лише у травні 2018 року та з моменту його відкриття він сплачував аліменти та погашав борг, тому й боргу як такого не існує. Вказане у судовому засіданні позивачкою не спростовано. Статтею 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив. У п. 22 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Верховний Суд у складі Великої Палати у Постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц зазначив, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Оскільки, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Згідно зі ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається з матеріалів справи, позов подано до суду 17.04.2019, з пояснень відповідача, не спростованих позивачкою, вбачається, що на лютий 2019 року заборгованості по сплаті аліментів вже не існувало, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, врахувавши пояснення сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 136 745,02 грн., оскільки, у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність у відповідача перед позивачкою зазначеного боргу зі сплати аліментів. Оскільки, вимога позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: dismissed