Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

ТзОВ "Відшкодування" звернулось в суд в інтересах [PERSON] і [PERSON] з позовом до МТСБ України про стягнення страхового відшкодування у зв"язку із втратою годувальника. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] о 07.20 годині на автодорозі "Доманово - Ковель - Чернівці - Теребляче" поблизу с.Колодяжне Ковельського району Волинської області трапилась дорожньо-транспортна пригода в результаті якої загинула донька позивачів [PERSON]. ДТП трапилась за участю туристичного автобуса марки "Сетра", р.н. [NUMBER] (Болгарія) під керуванням водія [PERSON], який був громадянином Болгарії, та рейсового автобуса "Еталон", р.н. [NUMBER] під керування водія [PERSON]. Туристичний автобус "Сетра" рухався в напрямку м. Луцька і виїхав на смугу зустрічного руху, допустивши зіткнення з рейсовим автобусом "Еталон" сполученням "Гряда-Луцьк". Потерпіла [PERSON] була пасажиром рейсового автобуса "Еталон", водій туристичного автобуса "Сетра" гр-нин Болгарії [PERSON] загинув на місці події. Як вказує представник позивачів, загиблий водій грубо порушив Правила дорожнього руху України і кримінальне провадження, розпочате відносно нього за ч.3 ст.286 КК України було закрито у зв"язку із смертю підозрюваного [PERSON] Вказує, що завдана [PERSON] і [PERSON] майнова і моральна шкода була відшкодована МТСБУ, однак, залишились не відшкодованими страхові відшкодування кожному із позивачів у зв"язку із втратою годувальника. Зазначає, що на час загибелі дочки обоє позивачів знаходились на її утриманні, оскільки матір була і залишається на даний час інвалідом 2-ї групи, а батько був і залишається на даний час пенсіонером за вислугою років, отримували пенсію та вели спільне господарство з дочкою, яка до своєї загибелі постійно проживала разом з ними та на утриманні якої вони знаходились. Покликаючись на норми ЦК України, Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", просять стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 63492 гривень та на користь позивача [PERSON] страхове відшкодування у зв"язку з втратою годувальника в розмірі 138528 гривень, - відповідно до проведених стороною позивача та доданих до позовної заяви розрахунків, а також виходячи з середньої очікуваної тривалості життя чоловіка та жінки у сільській місцевості. Представник позивачів ТзОВ "Відшкодування" та позивачі [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не з"явились, подали суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, вказавши, що підтримують заявлені позовні вимоги у повному об"ємі. Представник відповідача - МТСБ України - Козачук В.В. у судовому засіданні не визнав заявлених позовних вимог та пояснив суду, що дійсно донька позивачів [PERSON] загинула в ДТП, яке мало місце [INFO] і винуватець дорожньо-транспортної пригоди - водій болгарського туристичного автобуса - загинув на місці події, в зв"язку з чим кримінальне провадження було закрито за смертю підозрюваного. Позивачі, як потерпілі, отримали від відповідача страхове відшкодування витрат на поховання та кожен з них отримав відшкодування моральної шкоди. Вважає, що заявлені у даному позові вимоги є безпідставними, оскільки залишилось не доведеним, що позивачі на час загибелі їх доньки, перебували на її утриманні, так як остання працювала фармацевтом та її середньомісячний заробіток був приблизно таким, як і розмір пенсії, яку отримували на той час кожен із позивачів, а розмір вирахуваного представником позивача утримання (частки із заробітної плати потерпілої) становив би значно меншу суму, аніж отримували самі позивачі щомісячно. Крім того, у позивачів є двоє повнолітніх дітей, один з яких проживає поряд з батьками в окремому будинку, інша ж дочка проживає в м. Луцьку. Також вказує, що позивачі не отримують пенсії по втраті годувальника, оскільки не набули право на отримання такої пенсії, так як вдійсності не знаходились на утриманні загиблої дочки, а лише проживали спільно з нею, вели спільне господарство, яке продовжують вести і на даний час, та мають у власності земельні ділянки і будинок. Крім того, зазначає, що позивачем узагалі неправомірно заявлено вимогу про стягнення такого відшкодування одноразовою виплатою, так як такі виплати можуть проводитись лише щомісячними платежами. Просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю заявлених вимог. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно частини 5 цієї ж статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною 1 статті 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті, і така шкода відшкодовується, зокрема батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом - довічно, інвалідам - на строк їх інвалідності. При цьому, згідно частини 3 згаданої норми Закону, особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Статтею 1202 ЦК України встановлено порядок відшкодування такої шкоди та передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами і лише за наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. Право осіб, які знаходились на утриманні потерпілого та осіб, які взяли на себе витрати з поховання, на отримання відшкодування за шкоду, пов"язану зі смертю потерпілого, передбачено і п.27.1. ст.27 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до п.27.2 ст.27 вище згаданого Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного Кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Згідно ст.41 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка". Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.57,58 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими. Та обставина, що дочка позивачів [PERSON] - [PERSON], [INFO], загинула в результаті дорожньо-транспортної пригоди [INFO], яка трапилась вказаного дня о 07.20 годині на автодорозі "Доманово - Ковель - Чернівці - Теребляче" поблизу с. Колодяжне Ковельського району Волинської області підтверджено свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 12.07.2013 року, згідно якого остання загинула на автодорозі села Колодяжне Ковельського району Волинської області 12.07.2013 року (а.с.16); свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 19.05.1989 року, згідно якого позивачі вказані батьками загиблої (а.с.15), свідоцтвом про укладення шлюбу між позивачами [PERSON] серії [NUMBER] від 26.04.1980 року (а.с.12) та постановою прокуратури Волинської області від 20.11.2013 року про закриття кримінального провадження №12013020020000287 від 11.07.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, - у зв"язку із смертю підозрюваного [PERSON], - згідно якої [PERSON] загинула на місці пригоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 11.07.2013 року о 07.20 годині на автодорозі "Доманово - Ковель - Чернівці - Теребляче" поблизу с. Колодяжне Ковельського району Волинської області (а.с.20-23). Дані обставини стороною відповідача не оспорюються. Крім того, згідно вище згаданої постанови прокуратури Волинської області від 20.11.2013 року про закриття кримінального провадження №12013020020000287 від 11.07.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, - у зв"язку із смертю підозрюваного [PERSON], було встановлено, що причиною ДТП, наслідком якої була, у тому числі, і смерть потерпілої [PERSON] стало порушення водієм автобуса "Сетра", р.н. [NUMBER] (республіка Болгарія) пунктів 2.3,10.1,11.2,11.3 Правил дорожнього руху України і вказані порушення вимог ПДР України знаходяться в прямому причинному зв"язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками (а.с.20-23), що також не оспорюється стороною відповідача у справі. Як убачається із страхового полісу серії БВ №2747753 від 07.07.2013 року, виданого на ім"я громадянина Болгарії [PERSON], відносно транспортного засобу під керуванням останнього було видано іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України (а.с.34,35), і дані обставини також не оспорюються відповідачем. Не оспорюється стороною відповідача та підтверджується довідками Поповичівської сільської ради Ковельського району Волинської області від 30.12.2013 року №№1056,1057,1055,1053,1058,1054 і ті обставини, що на час смерті [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала разом зі своїми батьками - позивачами у справі [PERSON] і [PERSON] - в [ADDRESS] та вони вели спільне господарство (а.с.28,29,30,31,32,33). Той факт, що на момент загибелі [PERSON] працювала в ТзОВ "Мед-сервіс Львів" на посаді фармацевта в аптеці №40 (яка знаходиться в м. Ковелі) і її середньомісячний заробіток становив 1423,83 грн. (8543,00 : 6 = 1423,83) підтверджено довідкою про доходи №419, виданою ТзОВ "Мед-сервіс Львів" (а.с.27). Як убачається з наданої суду стороною позивача копії пенсійного посвідчення від 22.01.2007 року батько загиблої в ДТП [PERSON] - [PERSON], [INFO], починаючи з 02.01.2007 року перебував на пенсії за вислугою років, а матір - [PERSON], [INFO], була визнана інвалідом 2-ї групи загального захворювання довічно (пенсійне посвідчення серії ААЄ №789856 від 25.01.2012 року) (а.с.19). Звертаючись до суду з даним позовом представник позивачів - ТзОВ "Відшкодування" виходив з наведених вище обставин справи та з того, що на момент загибелі дочки позивачі [PERSON], як батьки потерпілої, перебували на утриманні останньої, оскільки матір була визнана інвалідом 2-ї групи загального захворювання довічно, а батько був пенсіонером за вислугою років, тоді як загибла дочка потерпілих працювала і отримувала заробітну плату з якої утримувала, в тому числі, і позивачів, як свої батьків, та вела з ними спільне господарство, проживаючи разом з позивачами однією сім"єю. Однак, як установлено судом вище, [PERSON] до дня своєї загибелі працювала фармацевтом в аптеці № 40 м. Ковеля і її середньомісячний заробіток становив 1423,83 грн. Відтак, із урахуванням частки кожного із трьох членів сім"ї за умови утримання потерпілою позивачів на час її проживання спільно з ними, щомісячна частка від її заробітної плати, яка припадала на кожного з них становила б 474,66 грн. (1424:3=474,66 грн.), тоді як, згідно довідки Пенсійного фонду України у м. Ковелі та Ковельському районі від 30.12.2013 року №4353/08-10-19, пенсія, яку отримувала позивач [PERSON] станом на липень 2013 року становила 997,66 грн., а згідно довідки Пенсійного фонду України у м. Ковелі та Ковельському районі від 30.12.2013 року №4354/08-10-19, пенсія, яку отримував позивач [PERSON] станом на липень 2013 року становила 994 грн.(а.с.87,88). Таким чином, судом встановлено, що на час смерті потерпілої [PERSON], дохід, який отримував кожен із позивачів (пенсія) перевищував майже вдвічі розмір можливого утримання від частки доходів, які отримувала потерпіла (її заробітної плати), право на отримання якого позивачі вважають що набули у зв"язку із смертю дочки, - що спростовує твердження сторони позивача про те, що на час загибелі потерпілої позивачі перебували на її утриманні. Та ж обставина, що позивачі проживали спільно з загиблою дочкою та вели спільне господарство не є належним доказом того, що [PERSON] і [PERSON] перебували на утриманні потерпілої на час смерті останньої, оскільки, як убачається з довідки Поповичівської сільської ради Ковельського району Волинської області від 25.12.21014 року № 343/3.16 позивачі і на даний час продовжують вести селянське господарство, утримують худобу і птицю, мають у приватній власності житловий будинок і земельні ділянки, а, крім того, мають і інших повнолітніх дітей - сина [PERSON], який проживає в одному селі з позивачами, та дочку [PERSON], яка проживає в м. Луцьку (а.с.83), - що не позбавляє позивачів права на одержання утримання від інших повнолітніх дітей у разі набуття ними такого права, згідно закону. Отже, стороною позивача не доведено того факту, що частка заробітку загиблої дочки позивачів, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Крім того, стороною позивача не надано суду доказів того, що позивачі після смерті дочки набули права на отримання пенсії по втраті годувальника, а, згідно наданої стороною відповідача письмової відповіді від 29.12.2014 року №349/К-01 така інформація Управлінням пенсійного фонду України і м. Ковелі і Ковельському районі Волинської області також відсутня (а.с.84), - що спростовує твердження сторони позивача про набуття ними права на отримання відшкодування по втраті годувальника. Аналізуючи вище перелічені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача залишились не доведеними ті обставини, що на час загибелі дочки позивачів останні перебували на її утриманні та після смерті останньої набули право на відшкодування шкоди (страхового відшкодування) у зв"язку з втратою годувальника. Також при проведенні розрахунку розмірів страхового відшкодування кожному із позивачів, представник позивачів - ТзОВ "Відшкодування" - невірно провів вирахування середньомісячного заробітку потерпілої, який, як встановлено судом вище, становив 1423,83 грн., а не 1443 грн., як вказав у розрахунку представник позивачів (а.с.35); крім того, ст.1202 ЦК України чітко встановлено порядок відшкодування шкоди, визначеної ст.1200 ЦК України (а саме про стягнення такої шкоди заявив представник позивачів у позовній заяві), та передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами і лише за наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. Заявляючи вимогу про стягнення шкоди в порядку ст.1200 ЦК України у вигляді одноразової виплати кожному із позивачів, представник позивачів не врахував вимог положень ст.1202 ЦК України, що, у випадку підставності позовних вимог позбавило б суд можливості вирішити даний спір відповідно до вимог Закону, оскільки, згідно з положенням про диспозитивність судового розгляду (ст.11 ЦПК України) суд розглядає позовні вимоги виключно в межах заявлених позовних вимог і не може виходити за їх межі. При цьому, представник позивачів, жодного разу не з"явився в судове засідання та не подав суду будь-яких додаткових доказів, не уточнював позовних вимог, заявивши про розгляд справи у їх відсутності. Покликаючись у позовній заяві на п.27.5 ст.27 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", представник позивачів не врахував, що згідно наданої ним же довідки від 16.10.2014 року №8/3-03128377, [PERSON] і [PERSON] відповідачем вже було відшкодовано моральну шкоду (кожному з позивачів) і проведено відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам"ятника (а.с.10,11), - відповідно до вимог ст.27 вище згаданого Закону, - у вигляді одноразових виплат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed