Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивачі звернулися до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за законом. В обґрунтування позовних вимог Позивачі зазначили, що [INFO] помер [PERSON] Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивачі: дружина померлого [PERSON] та син - [PERSON] Позивачі звернулися до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено у зв'язку з відсутністю оригіналів документів на спадкове майно. У зв'язку з вказаними обставинами Позивачі, в порядку ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, змушені звернутись до суду, за захистом своїх прав, оскільки не можуть оформити та юридично закріпити за собою право власності на спадкове майно. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надавши через канцелярію суду заяви про підтримання позовних вимог та з проханням розглянути справу за їх відсутності. [PERSON] в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву з прохання розглянути справу за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог позивачів не заперечував. Суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за наявними доказами справи. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та перевіривши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в процесі розгляду справи. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини: [INFO] помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 21 червня 2014 року виконавчим комітетом Волохово-Ярської сільської ради Чугуївського району Харківської області, актовий запис №16 (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з: жилого будинку [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належав померлому на підставі Свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок від 10.12.1993 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Волохово-Ярської сільської ради народних депутатів №113 від 31.05.1993 року (а.с. 14); приватизованої земельної ділянки площею 0,2500 га в межах згідно з планом, розташованої за адресою [ADDRESS], призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 21 січня 2010 року на підставі рішення XXXV сесії V скликання Волохово-Ярської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 15 травня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011068200001 (а.с. 16); приватизованої земельної ділянки площею 0,2299 га в межах згідно з планом, розташованої за адресою [ADDRESS], призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 21 січня 2010 року на підставі рішення XXXV сесії V скликання Волохово-Ярської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 15 травня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011068200002 (а.с.17); приватизованої земельної ділянки площею 6,7116 гектарів в межах згідно з планом, розташованої на території Волохово-Ярської сільської ради, ВАТ «Восток», призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 02 серпня 2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Волохово-Ярської сільської ради народних депутатів від 13 березня 2001 року №25, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER] (а.с. 18); приватизованої земельної ділянки площею 0,1968 га в межах згідно з планом, розташованої на території Волохово-Ярської сільської ради Чугуївського району Харківської області, діл. [NUMBER] (за межами нас.пункту), призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 26 листопада 2012 року на підставі розпорядження Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області від 19 грудня 2011 року №945, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №632548251006510 (а.с.19); приватизованої земельної ділянки площею 0,1774 га в межах згідно з планом, розташованої на території Волохово-Ярської сільської ради Чугуївського району Харківської області, діл. [NUMBER] (за межами нас.пункту), призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 26 листопада 2012 року на підставі розпорядження Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області від 19 грудня 2011 року №945, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №632548251006509 (а.с.20). Згідно статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 03 червня 2014 року [PERSON] склав заповіт відповідно до якого вище зазначені земельні ділянки площею 6,7116 гектарів, 0,1968 гектарів, 0,1774 гектарів заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному. (а.с. 15). Згідно ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. [PERSON] прийняв спадщину, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. [PERSON] із спадкодавцем на день його смерті постійно не проживав, заяву нотаріусу про прийняття спадщини не подавав, отже, є таким, що спадщину не прийняв, на неї не претендує, та звертатись до суду з заявою про продовження строку для прийняття спадщини не планує. Відповідно до ч. 1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Отже, так як [PERSON] спадщину не прийняв, [PERSON] має право на визнання за ним права власності на майно визначене у заповіті. Згідно частини 2 статті 1223 ЦКУ у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно статті 1261 ЦК України: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, спадкоємцями майна не охопленого заповітом стали: дружина померлого - [PERSON], та син [PERSON], родинні стосунки з якими підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 07 серпня 1971 року, та свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 13 грудня 1972 року (а.с.21). Згідно ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку, він не заявив про відмову від неї. Після смерті [PERSON]спадщину прийняла його дружина [PERSON], так як на момент смерті спадкодавця дійсно проживала та була зареєстрована з ним за однією адресою: [ADDRESS]. Син померлого - [PERSON] прийняв спадщину, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Другий син - [PERSON], хоча і був зареєстрований із спадкодавцем за однією адресою, із спадкодавцем на день його смерті постійно не проживав, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, на спадкове майно не претендує та відмовляється від спадкового майна. Згідно ч. 1, 3, 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», щодо визнання особи такою, що прийняла спадщину, зокрема, в спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати таке. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Таким чином, саме постійне проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця проживання спадкодавця за адресою місця проживання спадкоємця. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Інших спадкоємців першої черги немає. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до Глави 10 п. 4.9, 4.10 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" свідоцтво про право на спадщину видається на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно з частиною 3 статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Позивачі звернулися до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено у зв'язку з відсутністю оригіналів документів на спадкове майно. У зв'язку з чим Позивачі, в порядку ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, змушені звернутись до суду, за захистом своїх прав, оскільки не можуть оформити та юридично закріпити за собою право власності на спадкове майно. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексуУкраїни до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1225 Цивільного кодексуУкраїни встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, шляхом визнання прав. Пункт 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ " № 7 від 16.04.2004 року та статті 1225 ЦК України і 131 ЗК України вказують, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. П. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року N7 встановлено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердженняМетодичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна на підставі рішень судів»,рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна. Суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи надані сторонами, вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved