Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що спільне життя у сторін не склалось, тривалий час вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, і терміну на примирення призначати не потрібно. Крім того від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з матір`ю, яка і дбає про її життя. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на її утримання не надає, тому просить розірвати шлюб між сторонами та стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини в розмірі 1/3 частини з усіх його доходів щомісяця з дня звернення до суду і до дня досягнення нею повноліття. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково, пояснивши, що відповідач згоден на розірвання шлюбу і підтримує пояснення позивача. Щодо аліментів, то вважає, що підлягає стягненню тільки 1/6 частина з усіх його доходів, оскільки [PERSON] має невеликий щомісячний заробіток до 13 000 грн., а також обов`язок перед банками сплачувати грошові кошти за двома кредитними договорами ще два роки. Заслухавши сторони, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 22.08.2007 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис №1391 (а.с.14). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.15), яка проживає разом з матір`ю, яка і дбає про її життя. Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, тривалий час вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені і сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати до досягнення нею повноліття. Як наголошує ч.3, ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Крім того судом встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо, але відповідач не надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання їх спільної дитини, яка проживає разом з матір`ю. У відповідності до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" - установити у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. За змістом ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює на посаді приймальника-здавальника ТОВ „Торговий дім „Київхліб", отримуючи щомісячну заробітну плату до 13 000 грн. Вказане підтверджується довідкою з місця роботи. За таких обставин суд приходить до висновку, що аліменти підлягають стягненню у частці від його щомісячного доходу, як просила позивач у позові, а не у твердій грошовій сумі. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як зазначає ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає необхідним, приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати свою малолітню дитину на підставі описаних вище норм права, склад сім`ї, його стан здоров`я, враховуючи вік та стан здоров`я дитини, задовольнити позов частково і стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх його доходів щомісяця на користь позивачки на утримання їх спільної дитини з 15.06.2020 року - дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, у розмірі, що відповідає межам, встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" для дитини такого віку (для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень), який не є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в задоволенні решти вимог необхідно відмовити. Суд вважає, що такий встановлений розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім того, позивачка не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на лікування або навчання дитини в порядку ст.185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно ст.192 СК України. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд задовольняє позов про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду, а також 840 грн. 80 коп. судового збору на користь позивача в частині вимог про розірвання шлюбу, сплачені останньою при зверненні до суду.

Outcome: approved