Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Виконавчий комітет Ковельської міської ради в особі органу опіки та піклування (надалі-Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (надалі-Відповідач) про позбавлення батьківських прав щодо малолітньої [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що [INFO] року народилась [PERSON].Відповідач проживала разом з донькою [PERSON] на території м. Ковеля. В 2015 році до служби у справах дітей неодноразово надходили повідомлення від дитини, громадян та навчального закладу про асоціальну поведінку Відповідача, зокрема про те, що вона зловживає алкогольними напоями, дитину залишає саму або на сторонніх осіб сумнівної поведінки тощо. За даних обставин 12.02.2015 року малолітню [PERSON] було поставлено на облік в службі у справах дітей Ковельського МВК у зв'язку з невиконанням матір'ю батьківських обов'язків. По заяві дитини, малолітню [PERSON] було влаштовано до Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Відповідач під час поміщення доньки проживала в житлі, яке винаймалось за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою проживання було створені усі необхідні умови для дитини, тому малолітню [PERSON] передано матері [PERSON] До початку 2017 року працівниками служби було проведено відповідну роботу з Відповідачем відносно виховання та утримання її доньки [PERSON], попереджено про адміністративну відповідальність щодо неналежного виконання своїх батьківських обов'язків, неприпустимості вживання алкогольних напоїв, доцільності працевлаштування та у разі невиконання рекомендацій, можливості в подальшому позбавлення її батьківських прав. Відповідач знехтувала рекомендаціями фахівців і на початку 2017 року знову почала зловживати алкогольними напоями, доньку часто на значний період залишила на сторонніх осіб, поводилась неадекватно, неодноразово змінювала місце проживання тощо. Працівники служби у справах дітей повторно влаштували 16.02.2017 року малолітню [PERSON] до Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей, де дитина перебуває і на даний час. Відповідно до інформації Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей Відповідач за період з 16.02.2017 року часто відвідувала [PERSON], приносила гостинці, але неодноразово від неї був запах алкоголю. За клопотанням служби у справах дітей працівниками Ковельського ВП [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за неналежний догляд за донькою [PERSON]. Вважає, що Відповідача слід позбавити батьківських прав. В судове засідання Позивач надав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник Відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просить у його задоволенні відмовити та долучити до матеріалів справи довідку Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей від 04.12.2017 року, довідку Ковельської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 від 04.12.2017 року. Пояснила, що Позивач турбується про свою дочку, цікавиться її навчанням, під час перебування [PERSON] в Волинському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей вона систематично провідувала свою дочку. Запевнила суд, що [PERSON] намагається створити належні умови для життя та навчання [PERSON] та належним чином виконувати батьківські обов'язки. Заслухавши пояснення представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, Суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] - відповідач у даній справі. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі-СК України) батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У силу ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні - ч. 2 ст. 157 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). У матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування м.Ковеля №252-1.20 від 06.09.2017 року, який вказує про доцільність позбавлення Відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Проте, суд не може погодитись з даним висновком. Висновок наданий на підставі матеріалів, зібраних органом опіки та піклування, однак при цьому не вислухана і не висвітлена думка дитини та відповідача щодо її участі у вихованні дитини та щодо відносин, які склались з дитиною. Висновок містить лише посилання на те, що Відповідач не виконує батьківських обов'язків. Так, допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] піклується про свою доньку [PERSON]. Вона неодноразово відвідувала навчальний заклад, цікавилась її навчанням. За час перебування [PERSON] в Волинському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей , неодноразово відвідувала її. На даний час не зловживає спиртними напоями. Згідно довідки Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей №530 від 04.12.2017 року, [PERSON], [INFO] перебувала в центрі з 16.02.2016 року по 17.11.2017 рік. За час її перебування її мати [PERSON] відвідувала дочку 51 раз: 21.02.2017 року; 22.02.2017року; 23.02.2017року; 24.02.2017року; 25.02.2017року; 26.02.2017року; 27.02.2017 року; 03.03.2017року; 09.03.2017року; 10.03.2017року; 11.03.2017року; 12.03.2017року; 13.03.2017року; 14.03.2017року; 15.03.2017року; 16.03.2017року; 17.03.2017року; 22.03.2017року; 23.03.2017року; 01.04.2017року; 02.04.2017року; 03.04.2017року; 07.05.2017року; 07.05.2017року; 08.05.2017року; 21.05.2017року; 23.05.2017року; 25.05.2017року; 27.05.2017року; 29.05.2017року; 30.05.2017року; 12.06.2017року; 15.06.2017року; 18.06.2017року; 21.08.2017року; 31.08.2017року; 06.09.17року; 08.09.2017року; 30.09.2017року; 01.10.2017року; 13.10.2017року; 14.10.2017року; 15.10.2017року; 20.10.2017року; 21.10.2017року; 21.10.2017року; 23.10.2017року; 25.10.2017року; 26.10.2017року; 29.10.2017року; 30.10.2017року. Згідно довідки Комунального закладу "Навчально-виховного комплексу "загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня №11-ліцей" міста Ковеля" від 04.12.2017 року №02-08/363 про участь матері у вихованні доньки-[PERSON], слідує, до [PERSON] відвідувала навчальний заклад 1 раз на місяць, цікавившись навчанням [PERSON] з 01.09.2017 року по 15.11.2017 року. Відповідно до припису норми ч. 1 ст. 171 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч. 2 ст. 171 СК України). Тобто, чинне законодавство покладає обов'язок на суд щодо необхідності з'ясування думки дитини при вирішенні спору щодо виховання та місця проживання дитини, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав відносно неї. Разом з тим, ст. 182 ЦПК України встановлює порядок допиту неповнолітніх свідків. З огляду на наведене, та відповідно до ч. 1 ст. 171 СК України, Судом , з дотриманням вимог процесуального Закону, було з'ясовано думку [PERSON], за участю психолога НВК "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня-дитячий садок" с.Гірники [PERSON], з метою отримання інформації щодо психологічного комфорту дитини в умовах проживання з матірю - [PERSON] [PERSON] повідомила, що бажає жити з мамою, якщо вона не буде зловживати спиртними напоями. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. При цьому, Європейський суд з прав людини наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами України законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вказав, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують), що надані батькам до досягнення дитиною повноліттю і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 18 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20) (далі - Постанова) передбачено, що відповідно до статті 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Відповідно до роз'яснень Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року в постанові № 3, позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. При вирішенні питань, що стосуються дітей, згідно ст. 3 «Конвенції про права дитини», суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. З огляду на вищевикладене, будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження своїх доводів саме про ухилення Відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини в матеріалах справи немає і позивачем суду надано не було, а тому суд дійшов висновку, що Відповідач не ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї доньки [PERSON], [INFO], враховуючи, що позбавлення батьківських прав є виключним крайнім заходом, а тому відсутні підстави для позбавлення Відповідача батьківських прав.

Outcome: dismissed