Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою після зміни предмета позову просила стягнути аліменти на її користь для утримання сина [PERSON], у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з дня звернення до суду та до закінчення навчання, але не більше як до досягнення сином 23 років. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Позивач через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказала, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначила, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) їй відомий та зрозумілий, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач, причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, від якого заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Позиція позивача полягала у тому, що їх спільна із відповідачем дитина продовжує навчання не денному відділенні вищого навчального закладу, і у зв`язку із навчанням потребує матеріальної допомоги, але відповідач, який має можливість надавати таку допомогу, добровільно її не здійснює. Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано та про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 310 від 05 вересня 2000 року (а.с. 9). За час перебування у шлюбі, [PERSON], [INFO] року народила сина - [PERSON], батьком якого, згідно свідоцтва про народження, є [PERSON] (а.с.5). [PERSON] має зареєстроване місце проживання та проживає разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3,6). Згідно довідки №122 від 25 вересня 2017 року, виданої [PERSON], він навчається на першому курсі у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля на факультеті інформаційних технологій та електроніки денної форми навчання з напрямом підготовки «Автоматизація та ком'ютерно-інтегровані технології» (а.с.4). У зв`язку із продовженням навчання на денному відділенні вищого навчального закладу, [PERSON], потребує матеріальної допомоги (а.с.3). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками повнолітньої дитини (доньки), виник спір щодо виконання ними батьківського обов'язку з утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, і який батько, не виконує у добровільному порядку. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Поряд з цим, згідно з положеннями частини першої статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Отже, тільки за наявності вказаних у частині першій статті 199 Сімейного кодексу України умов, як виключення із загального правила, обов'язок батьків щодо утримання дитини після досягнення нею повноліття, може виникнути знову. При цьому, застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України у постанові №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", зокрема у пункті 20, в частині того, що: обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, судом встановлено, що син відповідача та позивача на день звернення позивачем до суду досяг повних 18 років, але не досяг 23 (а.с.3,5). З першого вересня 2017 року, [PERSON] продовжує навчання, зокрема у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля і являється студентом першого курсу (а.с.4). Суд вважає встановленою і ту обставину, що [PERSON] у зв'язку із навчанням має потребу у матеріальній допомозі, оскільки останній навчається на денній формі навчання, а тому позбавлений можливості самостійно отримувати дохід при належному ставленні до навчання. А у зв`язку із цим, він потребує матеріальної допомоги, оскільки проїзд у місто навчання, харчування підлягає оплаті, будь-яка людина у такому віці також має потребу у придбанні одягу і взуття, що є для суду очевидним (а.с.3,4). Враховуючи, що розмір прожиткового мінімуму на працездатну особу відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» складає 1600 гривень, а [PERSON] вочевидь нездатен самостійно забезпечити навіть мінімальні умови життя, з врахуванням потреб навчання, суд переконаний у тому, що [PERSON] потребує матеріальної допомоги. Також суд вважає, що [PERSON], як батько [PERSON], має можливість надавати йому необхідну матеріальну допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач є непрацездатним чи несе настільки значущі витрати по життю, які виключають можливість надання ним матеріальної допомоги своїй дитині (а.с.1-22). Тому, за таких обставин, суд вважає що у відповідача, як батька [PERSON], дійсно виник обов'язок з його утримання, внаслідок продовження ним навчання та потребою у зв'язку із цим у матеріальній допомозі. В силу положень частини третьої статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню доньку чи сина, які продовжують навчання, мають як самі дочка чи син, які продовжують навчання, так і той із батьків, з якими вони проживають. Враховуючи викладене та те, що [PERSON] знаходиться на утриманні матері [PERSON], яка і подала позов (а.с.3), суд вважає, що вона має право на стягнення аліментів з [PERSON], на утримання сина [PERSON], як такого, що продовжує навчання і потребує у зв'язку із цим матеріальну допомогу, з дати подання позову і до припинення навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають присудженню з відповідача, суд виходить з наступного: Відповідно до положень частини 1 статті 200 Сімейного Кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітнього сина у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених статтею 182 Сімейного Кодексу України. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а сам їх розмір повинен бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитину. При визначенні розміру аліментів, суд врахувує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 182 Сімейного кодексу України). Отже, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом шляхом стягнення з відповідача аліментів на утримання їх дитини (сина): [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували незадовільний стан здоров'я дитини чи відповідача, перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, наявність у відповідача інших дітей та/або непрацездатних батьків або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи те, що позивач на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії виходячи з положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" складає 640 гривень, тому в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави. Отже,

Outcome: approved