Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Тульчинської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина за законом. Вона являється єдиним спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка. Спадщину вона прийняла і на частину спадкового майна отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. На іншу частину вона отримати свідоцтво не може. За життя її чоловік працював в СТОВ "Кирнасівка" в смт.Кирнасівка, Тульчинського району, а тому його відповідно до протоколу №18 засідання комісії по реформуванню СТОВ "Кирнасівка" від 20.12.2000 було внесено до списків членів СТОВ, як помилково пропущені та нововступивші, що мали право на земельну частку (пай) Однак, він сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримав, так як помер. Відтак, не виготовлявся і державний акт на право власності на земельну ділянку. Постановою нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Н.Ф. від 15.04.2019 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її чоловіка [PERSON] , а саме, на земельну частку (пай), судові витрати залишає за собою. Позивач в судове засідання не з`явилася, від її представника надійшла заява, згідно якої остання просить слухати справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач - представник Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з`явилася, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу без її участі, при ухваленні рішеня покладається на погляд суду. Третя особа - представник Тульчинської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть від 26.02.2003 серія [NUMBER] (а.с.10) [INFO] в смт.Кирнасівка, Тульчинського району, Вінницької області помер [PERSON] , який в свою чергу являвся чоловіком позивача, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу від 27.06.1980 серія [NUMBER] (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом. Згідно копії спадкової справи № 811/2010 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.36-62) вбачається, що 29.10.2010 [PERSON] звернулась до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і того ж дня відбулася реєстрація спадкової справи спадкодавця [PERSON] . На частину спадкового майна, зокрема, житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] та земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності ім.Желюка с.Тиманівка, Тульчинського району, Вінницької області, розміром 1,73 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) позивач отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.10.2010 та від 08.11.2011. Згідно копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.04.2019 №175/02-31 (а.с. 6), [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності на земельну ділянку. Згідно повідомлення відділу у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.9) розпаювання земель КСП "Кирнасівка" смт.Кирнасівка проводилось на підставі загальних звітно-виборчих зборів КСП "Кирнасівка" від 28.01.1995, середній розмір земельної частки (паю) по КСП - 2,68 га, державний акт на право колективної власності на землю серії ВН №000017 був виданий 04.04.1996. Згідно копії державного акту на право колективної власності на землю серії ВН №000017 від 04.04.1996 (а.с.77) КСП "Кирнасівка" смт.Кирнасівка у колективну власність було передано 2021,6 гектарів землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського призначення. Відповідно до копії розпорядження голови Тульчинської райдержадміністрації від 22.05.1997 №157-р "Про затвердження розрахунку вартості земельної частки (паю) по КСП "Кирнасівка" смт.Кирнасівка" було вирішено, зокрема, видати сертифікати на право на земельну частку (пай) громадянам співвласникам колективної власності на землю в кількості 766 осіб згідно списку, затвердженого комісією на паювання земель КСП "Кирнасівка" смт.Кирнасівка. Згідно копії трудової книжки [PERSON] від 01.06.1972 (а.с.13-23) вбачається, що останній 20.05.1997 був прийнятий на роботу трактористом в КСП "Кирнасівка" смт.Кирнасівка. 07.01.2000 КСП "Кирнасівка" реструктаризовано в СТОВ "Кирнасівка". 20.01.2003 - звільненй з роботи у зв`язку із смертю. Згідно архівного витягу КУ "Тульчинський районний трудовий архів" від 06.02.2020 №91 (а.с.80) та архівної довідки КУ "Тульчинський районний трудовий архів" від 18.03.2020 №107 (а.с.82) у протоколі засідання правління КСП "Кирнасівка" смт.Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області №6 від 27.06.1997 зазначено "... Слухали: Заяву [PERSON] про прийом його на роботу механізатором. Рішили: Прийняти [PERSON] на роботу механізатором з 20.05.1997...". Згідно архівної довідки КУ "Тульчинський районний трудовий архів" від 18.03.2020 №107/1 (а.с.81) відповідно до рішення загальних зборів від 15.12.1999 протокол №4 КСП "Кирнасівка" реорганізовано в СТОВ "Кирнасівка" смт.Кирнасівка. Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 20.11.2008 справа №10/180-06 СТОВ "Кирнасівка" смт.Кирнасівка ліквідовано. На базі земельних та майнових паїв, за рішенням загальних зборів уповноважених співвласників майна від 31.03.2005 протокол №1 створено СФГ "Лан" смт.Кирнасівка. Згідно копії свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 02.12.2001 серія ВІ ХХІІ №018836 (а.с.24) [PERSON] має право на пайовий фонд майна СТОВ "Кирнасівка" в розмірі 538 гривень, або 0,015 відсотків. Згідно виписки з протоколу №18 засідання комісії по реформуванню господарства СТОВ "Кирнасівка" від 20.12.2000 (а.с.76) вбачається, що на порядку денному було поставлено питання "Про виділення земельної частки (паю) членам господарства, які помилково поропущені та нововступившим" та вирішено серед іншого, нововступившим, в тому числі [PERSON] , які не включені в основні списки і які мають право на земельну частку (пай) наділити земельний пай. Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 08.08.1995 №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У відповідності до п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995, паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Згідно з п. 2 вищевказаного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 № 666/94, право на земельну частку (пай) може бути об`єктом спадщини. Відповідно до положень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що за життя [PERSON] мав право на земельну частку (пай), яка знаходиться в колективній власності СТОВ "Кирнасівка" смт.Кирнасівка, Тульчинського району. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснив ВССУ у п.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4/-13 від 16.05.2013, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01.01.2004 або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство. Оскільки смерть спадкодавця [PERSON] наступила до 01.01.2004, тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми ЦК УРСР (в ред.1963 р.). Згідно із вимогами ст. 524 ч. 1 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ч. 1 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини; ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не залишив, а тому спадкування у даному випадку здійнюється за законом та його дружина [PERSON] - позивач у справі, як спадкоємець першої черги за законом, яка на момент смерті чоловіка проживала разом з ним, вступивши у фактичне володіння спадковим майном, вважається такою, що прийняла спадщину. Окрім того, згідно ст.560 ЦК УРСР 1963 року оформлення спадщини на той час було правом, а не обов`язком спадкоємця. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права на земельну частку (пай) за позивачем у порядку спадкування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Обставин, які б вказували, що на спадкове майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в суді не встановлено. Інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно немає. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за нею права. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що позивач фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, проте не може нотаріально оформити право на спадкове майно, а саме, на земельну частку (пай), в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), відсутній інший спосіб визнання права на спадкування,відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України,суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, згідно її вимог, залишити за нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved