Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

У березні 2016 року позивач Приватне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Приват Банк» звернувся до районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк», та [PERSON] укладено договір кредиту №KIV0GA00000166, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24700,00 дол.США. За умовами даного договору [PERSON] мав регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Проте відповідач не вносив необхідні платежі. Неодноразові звернення працівників банку результатів не дали. З матеріалів справи вбачається, що станом на 02 березня 2016 року за [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 105637,94 дол.США, яка складається із заборгованості за кредитом 32220,69 дол.США, заборгованості по процентам за користування кредитом 24450,96 дол.США, заборгованість по комісії за користування кредитом 3771,52 дол.США. Окрім того,у відповідності до кредитного договору банк нарахував пеню 45194,77 дол.США. Всього за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 105637,94 дол.США, що згідно службового розпорядження НБУ від 02.03.2016 року складає 2860675, 42 грн. У зв`язку із зверненням до суду позивач поніс додаткові витрати: за оплату судового збору 42 910,13 грн. Тому просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № KIV0GA00000166від 27 червня 2007 року у розмірі 105637,94 дол. США, що згідно службового розпорядження НБУ від 02.03.2016 року складає 2860675, 42 грн та судові витрати у розмірі 42910,13 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Направив до суду письмові заперечення по суті спору. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 3ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до п.п.2,4 ч.1ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно ч. 2ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного. Згідност. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А 01 №054809 від 17 липня 2009 року Закрите акціонерне товариство комерційного банку «Приват Банк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Приват Банк», при цьому ПАТ КБ «Приват Банк» є правонаступником всіх прав та зобовязань ЗАТ КБ «Приват Банк». 27 червня 2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № KIV0GA00000166, на підставі якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 27 червня 2007 року по 27 червня 2017року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі24700,00 дол.США на наступні цілі: 22000,00 дол.США споживчі цілі, а також у розмірі 2700,00 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% намісять на суму залишку заборгованості за кредитом,винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту щомісяця у момент надання кредиту,винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно зп.6.2 даного договору. Відповідно дост. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до п.2.2. кредитного позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно статей526,527,530 Цивільного кодексу Українизобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. З розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст.509,526,1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Згідно зіст. 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно дост. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 525 ЦК Українипередбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до частини другої статті1054та частини другої статті1050 Цивільного кодексу Українинаслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. З матеріалів справи вбачається, що станом на 02 березня 2016 року за [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 105637,94 дол.США, яка складається із заборгованості за кредитом 32220,69 дол.США, заборгованості по процентам за користування кредитом 24450,96 дол.США, заборгованість по комісії за користування кредитом 3771,52 дол.США. Окрім того,у відповідності до кредитного договору банк нарахував пеню 45194,77 дол.США. Всього за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 105637,94 дол.США, що згідно службового розпорядження НБУ від 02.03.2016 року складає 2860675, 42 грн. Разом з тим, положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертоїстатті 42 Конституції Україниучасть у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених "Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків,та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, за рішенням суду розмір неустойки може бути зменшений за наявності кількох умов: а) якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; б) за наявності інших обставин, що мають істотне значення, питання про які вирішується на підставі аналізу обставин, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причини невиконання або неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною особою порушення та його наслідків. Виходячи з наданого Приватним акціонерним товариством "КБ «Приват Банк" розрахунку заборгованості за період дії кредитного договору, позивачем нарахована пеня за прострочення погашення основного боргу за кредитом, в сумі 45194,77 дол.США, що еквівалентно 1223874,37 грн, яка розрахована за період з 01 травня 2008 року по 02 березня 2016 року. Окрім того, згідност. 258 ЦК Українидо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Виходячи з того, що позивач звернувся до суду з вимогами 22 березня 2016 року, тому суд приходить до висновку про наявність законних підстав для застосування позовної давності до нарахованої пені. Разом з тим, щодо пені слід вказати, що поданий банком розрахунок пені не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки проведений в іноземній валюті без врахування подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Оскільки позивачем не подано суду іншого розрахунку пені, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного та приймаючи до уваги, що боржник не виконав своїх зобов'язань перед позивачем за кредитним договором від 27 червня 2007 року, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжний документ за №ВООО0В11L7 від 10 березня 2016 року. Тому позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача судового збору підлягають задоволенню частково пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме - 24 557,47 грн.

Outcome: partial