Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулая до суду із вказаним позовом, в якому зазначила, що [INFO] померла [PERSON], яка за життя вчинила заповіт відповідно до якого заповіла все своє майно заповіла на її користь. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS]. Позивач вказує, що не може нотаріально оформити спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок. Тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом і просить його задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю і просить їх задовольнити. Представник відповідача Пеньківської сільської ради Літинського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, надали суду листа про розгляд справи без їхньої участі. Рішення просять прийняти на розсуду суду. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Відповідно до ст. 200 ч.3 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Як зазначено у ст. 206 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Із копії свідоцтва про смерть (а.с.7) судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO]. Із копії заповіту (а.с.8) судом встановлено, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належний її жилий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку, яка знаходиться в селі Супрунів Літинського району Вінницької області, все її майно та земельну частку (пай) заповідала [PERSON]. Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.9) встановлено, що [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 07 вересня 2000 року отримала у спадщину право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Пеньківка». Із Витягу про реєстарцію в Спадковому реєстрі (а.с.10) встановлено, що 02.12.2011 року здійснено реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] Із копії технічного паспорту на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] (а.с.11-15) встановлено про відсутність відомостей про наявність правовстановлюючих документів. Із довідки Пеньківської сільської ради Літинського району Вінницької області за №1723 від 21.08.2018 р. (а.с.16) встановлено, що згідно погосподарської книги №10 за 2016-2018 р.р. номер об'єкта погосподарського обліку 03-0043-1, житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] рахується за [PERSON], [INFO], яка померла [INFO]. Із копії листа з Літинської державної нотаріальної контори за № 1850/02-14 від 29.10.2018 року (а.с. 18) судом встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Відповідно до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, не належать до самочинного будівництва: (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків:) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови пленуму Верховного суду України за №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в зв'язку з відсутністю необхідних документів для оформлення спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO] в нотаріальному порядку позивач [PERSON] не може оформити спадщину, тому позов необхідно задовольнити та визнати за нею право власності на житловий будинок з по господарськими спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] оскільки судом встановлено, що вона є спадкоємицею за заповітом і має право на оформлення спадщини. На підставі ст.ст. 328, 392, 1218, 1225, 1261, 1268, 1297 ЦК України,

Outcome: approved