Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 03 червня 2013 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення, відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири та свідоцтво про право власності не нерухоме майно. Не погодившись з вказаним рішенням [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали апеляційну скаргу, в якій зазначили, що судом неправильно застосовано до спірних правовідносин ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки спірна квартира є кооперативною. Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд не врахував, що вони є власниками квартири, відповідач не є членом їх сім'ї, проживання [PERSON] з дитиною порушує їх право власності. Просили рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнити їх позов у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Апелянти та їх представник у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Калінінської районної у м. Донецьку ради та прокурор на боці [PERSON] у судовому засіданні також проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. Заслухавши суддю - доповідача, з'явившихся сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно із ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду є, в тому числі: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Із матеріалів справи вбачається, що у вересні 2012 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], зняття із реєстрації та виселення, посилаючись на те, що квартира належить їм на підставі договору дарування від 18 січня 2012 року, а відповідач разом із малолітнім сином [PERSON] займає жиле приміщення без належних правових підстав, що перешкоджає їм у здійсненні права власності на житло. У листопаді 2012 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], Головного управління благоустрою та комунального обслуговування Донецької міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] й [PERSON], [PERSON] 18 січня 2012 року, та свідоцтва про право власності на квартиру, видане на ім'я [PERSON] В обґрунтування вимог зазначала, що її мати [PERSON] у порушення передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» порядку одноособово отримала у власність квартиру [ADDRESS] без її згоди як члена сім'ї. Крім того, подальше відчуження житла, право на користування яким має малолітній [PERSON], [INFO], не узгоджується із вимогами Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», оскільки оспорюваний правочин укладено без згоди органу опіки та піклування. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], є кооперативною. Цей факт підтверджується листом Управління комунальних ресурсів (а.с. 83) довідкою житлово-будівельного кооперативу "Мир-21" про внесення у 1979 році пайового внеску в повному розмірі [PERSON] й [PERSON], тобто батьками апелянтів. [PERSON] у судовому засіданні також визнала факт, що спірна квартира є кооперативною. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 грудня 2011 року [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Калінінської районної ради у м. Донецьку від 09 листопада 2011 року №328/5 (а.с. 105). За договором дарування від 18 січня 2012 року [PERSON] передала квартиру в дар [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10-13). На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником (ч.ч. 2, 3 ст. 384 ЦК ). Член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому у користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Оскільки за життя батьки [PERSON] не зареєстрували своє право власності на кооперативну квартиру, то таке право було реалізоване їх донькою через виконавчий комітет, який і виніс рішення від 09 листопада 2011 року №328/5 (а.с. 105). Згідно з Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон № 2482-ХІІ), який застосував суд при вирішенні справи, цей Закон визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності. Тобто до спорів щодо права власності на кооперативну квартиру не підлягає застосуванню. Проте суд першої інстанції, визнаючи недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 19 грудня 2011 року Головним управлінням благоустрою та комунального обслуговування Донецької міської ради [PERSON] (ас. 105), зазначені обставини та вимоги закону залишив поза увагою. Відтак позовні вимоги [PERSON] про визнання вказаного свідоцтва про право власності недійсним з підстав порушення вимог частини 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ, якою передбачена передача займаних квартир (будинків) в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, не підлягають задоволенню. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 319 ЦК України наголошує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно була власником спірної кооперативної квартири, вона скористалась законним правом щодо розпорядження своїм майном, подарувавши 18 січня 2012 року [PERSON] та [PERSON] Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 115 (ас. 10-11). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК). Згідно зі ст. 18 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІИ "Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України від 02 червня 2005 року № 2623-ІУ "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Отже за змістом цих норм закону попередній дозвіл органів опіки та піклування необхідний для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, батьками або особами, які їх замінюють. Як установлено судом, власник [PERSON] не відноситься до кола цих осіб. За таких обставин та з урахуванням норм закону щодо захисту права власності попередній дозвіл органів опіки та піклування для вчинення правочину щодо розпорядження своїм майном не потрібен. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не надала жодного належного доказу на підтвердження своїх родинних стосунків між нею та [PERSON] Як стверджує сама [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не знаходиться з ними у родинному зв'язку та була зареєстрована та проживала у спірній квартирі з 10 років, а потім зареєструвала у квартирі і свого сина [PERSON] (а.с. 27). Таким чином [PERSON] та її син проживали у спірній квартирі як наймачі, на підставі ст. ст. 158-160 ЖК України, тобто на підставі договору найму жилого приміщення, укладеного на невизначений строк. На підставі ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. У відповідності до ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1 ) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. На підставі приведених вище норм до позивачів [PERSON] та [PERSON] після укладеного договору дарування перейшли права та обов'язки наймодавця і оскільки останні у судовому засіданні не довели, що жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання їм та членам їх сімей, а також що є підстави передбачені ч. 4 ст. 168 ЖК України для розірвання договору найму, тому за таких обставин позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення [PERSON] разом із її неповнолітньою дитиною 2011 року народження, не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, не визначився з характером спірних правовідносин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що призвело до неправильного вирішення справи. Колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржене рішення, та відмовити у повному обсязі як у задоволенні позову [PERSON] і [PERSON], а також у зустрічного позову [PERSON]

Outcome: partial