Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

08.04.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 29 серпня 2008 року. Однак, фактично однією сімєю вони з відповідачем проживають з 2007 року, що підтверджується актом про проживання [PERSON] за адресою: вул. Сінна (Будьоного), 57, що належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності. Згідно даного акту, свідками - сусідами підтверджено, а їх підписи завірено ПП «ЖЕК -10» в особі [PERSON] , що вона мешкаэ за адресою м. Миколаїв, вул. Сінна (Будьоного), 57 з 2007 року. За час спільного проживання 16 квітня 2007 року згідно договору купівлі-продажу ними була придбана двокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS]. 27 червня 2007 року її чоловік, [PERSON], подарував вищевказану квартиру [ADDRESS] своєму сину - [PERSON]. Договір було укладено без її відома та від нотаріуса було приховано той факт, що вони з відповідачем, [PERSON] перебували в шлюбних відносинах. Позивач вважала, що квартира належить їм з відповідачем [PERSON] і не була проти проживання його сина - [PERSON] в їхній квартирі [ADDRESS], оскільки у них є будинок і фактично квартирою вони не користувались. Проте, частину грошових коштів на придбання та ремонт вищевказаної квартири позивачу надав її батько - [PERSON], частина це кошти, які були накопичені позивачем. Таким чином, позивачем були вкладені грошові кошти в придбання спірної квартири. Добровільно повертати вкладені у купівлю спірної квартири грошові кошти [PERSON] відмовляється, тому позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. В подальшому позивач позовні вимоги уточнила, просила суд встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з листопада 2007 року по 29 серпня 2008 року, визнати договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та застосувати реституцію, якою повернути квартиру 345 по пр.. Леніна, 22-в в м. Миколаєві у власність [PERSON], визнати квартиру №45 по пр.. Леніна, 22-в в м. Миколаєві обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], стягнути кошти на правову допомогу в розмірі 3000 грн. солідарно. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, суду пояснив, що в 2006 році познайомився із позивачем. В жовтні 2007 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, в листопаді 2007 року вони почали проживати [INFO] разом із його синами [PERSON] та [PERSON]. В квітні 2008 року він та його дружина придбали квартиру [ADDRESS]. На той час він добре заробляв і тому подарував квартиру сину [PERSON]. В 2015 році позивачу стало відомо про те, що він оформив договір дарування, відповідно до якого подарував спірну квартиру своєму сину [PERSON] і тому позивач звернулась до суду із даним позовом. Просив суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що позивач дружина його батька [PERSON] До жовтня 2007 року його батько та мати [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. На початку серпня 2008 року позивач переїхала до їх будинку по вул. Будьонного, 57 в м. Миколаєві як співмешканка батька. У вересні 2008 року він переїхав до з'ємної квартири. На початку 2008 року до м. Миколаєва із Росії приїхали його бабуся та дідусь. Вони продали квартиру у Росії та домовились із батьком, що куплять для нього квартиру. Весною 2008 року його батько придбав квартиру [ADDRESS], а влітку 2008 року згідно договору дарування подарував зазначену квартиру йому. Він мешкає у зазначеній квартирі з лютого 2009 року. На час придбання спірної квартири з позивачем він не був знайомий. Квартиру шукали та придбавали вони разом із батьком. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.08.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФП №041951. Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.04.2008 року відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. В подальшому згідно договору дарування від 27.06.2008 року відповідач [PERSON] подарував зазначену квартиру відповідачу [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, - кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Згідно п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, - позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Також відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В свою чергу відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Проте позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання з відповідачем однією сім'єю, ведення спільного господарства, побуту та бюджету в період придбання спірної квартири. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України. Згідно з ч. 2 ст. З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, - шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Для поділу набутого під час фактичних шлюбних відносин майна встановлюється факт спільного проживання однією сім'єю відповідно до ст. 234 ЦПК України, ст. 74 СК України. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. На підтвердження факту спільного проживання з відповідачем позивачем не надано жодного доказу, що ними за спільні кошти виконувались зазначені вище позиції, а так само сплачувались комунальні послуги за користування спірною квартирою (будинком). Також позивач не довела того, що у неї склалися із відповідачем усталені відносини, що притаманні подружжю, так як сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину спірного майна Враховуючи наведене, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов'язків. Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності. Доказів проживання однією сім'єю позивача та відповідача [PERSON] без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства позивач не подала, тому відсутні підстави для задоволення позову. Згідно долучених до справи документів взагалі не вбачається факт спільного проживання, наявність спільного побуту, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обовязків. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ст. 74 СК України). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю, спільний побут, взаємні права та обов'язки (статті 3, 74 СК України). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. За змістом ст. 174 ЦПК України визнання відповідачем позову не повинно порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб. Більш того, відповідно до наданих приватним нотаріусом [PERSON] до суду документів, навпаки, вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] (відповідно до Заяви від 27.06.2008р. [PERSON]В.) на час дарування квартири належала відповідачу [PERSON] на праві особистої приватної власності, оскільки він не перебував у зареєстрованому шлюбі та не перебував у фактичних шлюбних відносинах ні з ким, як він сам повідомляв письмово нотаріуса. Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] є його батьком. Батько та мати розірвали шлюб в 2007 році. В серпні 2008 року позивач вселилася до будинку №57 по вул.. Будьонного в м. Миколаєві, де він також мешкав до червня 2015 року. Спірну квартиру придбали на гроші бабусі та дідуся. Через місяць після купівлі квартири приїхали дід та бабуся в сім'ї виникнув конфлікт з приводу того, що батько оформив квартиру на себе і тому він переоформив квартиру на його брата [PERSON] Менше року бабуся та дідусь мешкали у спірній квартирі, а потім виїхали до Росії і [PERSON] туди заселився. Його батько їздив до Росії і брав гроші на придбання спірної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] - її колишній чоловік, а [PERSON] її син. Вона до кінці жовтня 2007 року проживала однією сім'єю із відповідачем [PERSON] 30.10.2007 року шлюб між ними було розірвано. Спірна квартира була придбана на гроші свекрові, оскільки вона продала квартиру у м. Калінінград Росія та дала гроші на придбання спірної квартири для її старшого сина [PERSON] Спочатку [PERSON] оформив квартиру на себе, а потім свекров наполягла, щоб спірна квартира була оформлена на [PERSON] і в червні 2008 року [PERSON] переоформив квартиру на [PERSON] Зі слів своїх синів їй також відомо, що позивач почала проживати однією сімєю із [PERSON] із серпня 2008 року. Наданий позивачем акт спільного мешкання з відповідачем [PERSON] за адресою по вул. Сенна (Будьонного), 57 м. Миколаєва з 2007 року по теперішній час спростовується наданою відповідачем довідкою за №33 від 25.01.2017 р. про те, що вказаний акт був виданий із порушенням процедури складання, порядку видачі, затвердження та реєстрації, а тому директор ПП "ЖЕК-10" просить вважати вказаний акт недійсним та таким, що не видавався, не посвідчувався та не погоджувався. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком позивача. Восени позивач та [PERSON] стали проживати однією сім'єю та разом придбавали квартиру в районі Ценрального ринку. В нього дочка брала 5000 доларів США на придбання даної квартири. За скільки вона придбавалась йому не відомо, в зазначеній квартирі він ніколи не був. Але суд критично ставиться до показів вказаного свідка, оскільки вони більш нічим не підтверджені та спростовуються усіма вищенаведеними доказами у сукупності. Виходячи з викладеного, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] - відсутні, а тому в задоволенні позову позивачу суд відмовляє у повному обсязі.

Outcome: dismissed