Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

17.05.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з уточненим вищевказаним позовом, яким просить визнати, що житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами №№1-3, загальною площею 221,4кв.м., з яких житлова - 72,6кв.м., - що розташовані за адресою: [ADDRESS] , - є об`єктом спільної сумісної власності подружжя: її, позивача [PERSON] , та відповідача - її колишнього чоловіка [PERSON] , проте право власності зареєстроване на це домоволодіння цілком за відповідачем. Тому вона просить суд розділити будинок на дві окремі частини, та визнати право власності: за нею, позивачем - на частину №1 вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, що складається з наступних приміщень: №1 - коридор площею - 15,5кв.м., №2 - житлова кімната площею 13,2кв.м., №3 - житлова кімната площею 13,5кв.м., №4 - житлова кімната площею 20,5кв.м., а також на господарські будівлі: літ."Г,г" - сарай, літ."Д" - погріб; та за відповідачем - на частину №2 цього ж житлового будинку з господарськими будівлями, що складається з наступних приміщень: №5 - житлова кімната площею 13,3кв.м., №6 - житлова кімната площею 12,1кв.м., №7 - кухня площею 9,2кв.м., № 8 - коридор площею 7,6кв.м., а також на господарські будівлі: літ."Б,б" - сарай, літ."В" - сарай, літ."Е" - погріб. Дворові споруди №№1-3: ворота, паркан, басейн, що є частинами домоволодіння при цьому житловому будинку залишити у спільній власності позивача та відповідача, а право їхньої сумісної власності на домоволодіння припинити. Внести зміни у запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стосовно цього домоволодіння - шляхом скасування права власності на нього за відповідачем [PERSON] та зареєструвати це домоволодіння двома вищезазначеними окремими частинами за нею, позивачем - на частину №1 і за відповідачем - на частину № 2 ; дворові споруди №№1-3, що є частиною домоволодіння - зареєструвати як спільне часткове майно і належить на праві власності в рівних частках позивачу та відповідачу. Крім того, позивач просить виділити зі спільного майна, що було набуте під час проживання у шлюбі, який був зареєстрований між нею, позивачем та відповідачем, наступні об`єкти побутового користування, та визнати за нею, позивачем, право власності на наступні речі: морозильну камеру NDESІT вартістю 3500грн, газову плиту коричневого кольору вартістю 2000грн., електродухову піч вартістю 400грн., диван зелений, та гардероб на троє дверцят коричневий, стверджуючи, що відповідач не пускає її, позивача до приміщень житлового будинку до розподілу майна і не надає їй, позивачу, доступу до речей, що містяться у домоволодінні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.05.1992 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області (актовий запис № 12). Від шлюбу у них народилось діти, які вже дорослі. За час проживання у шлюбі подружжям було набуто спільне майно, яке є спільною сумісною власністю і яке вона бажає розділити, проте відповідач добровільно цього робити не бажає, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав на свою частку майна подружжя. Позивач у судовому засіданні підтримала свої уточнені позовні вимоги, просила задовольнити в повному обсязі, а відповідач визнав уточнений позов, проти його вимог та задоволення не заперечує. Сторонам роз`яснено право на укладання мирової угоди, проте вони бажають ухвалення рішення судом за позовними вимогами. Вислухавши позивача, відповідача, вислухавши доводи сторін у судовому засіданні, розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно п.1ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, у зв`язку з чим, відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, що подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ст.ст.76,81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків, тощо. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - згідно свідоцтва про укладення шлюбу сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (серії [NUMBER] , видане 20.05.1992р. Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області, а/з 12, а.с.9); - згідно технічного паспорту, спірний будинок є садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , власником є відповідач [PERSON] ( а.с.10-14); - згідно відповіді від 08.05.2019 року за №127 директора КП "Болградське БТІ", станом на 31.12.2012р. право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу № 1031 від 23.02.2007 року, інвентаризаційна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складає 82320грн. ( а.с.14). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Враховуючи зазначене суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення. На підставі ст.ст. 10-11, ст. ст. 223, 247, 258-259, 263-268, 280-283, 287-289 ЦПК України, ст.ст. 60, 69-71 СК України, суд

Outcome: approved