Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що згідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2014 р., виданого державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори Степановим В.В. вона успадкувала після смерті свого чоловіка, [PERSON], який помер [INFO]., 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Госпрозрахунковим бюро по приватизації житла при відділі по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Артемівської міської ради народних депутатів 21 жовтня 1997 року згідно з розпорядженням №10454 (1/2 частка) зареєстровано 23 жовтня 1997 року КП "Артемівське БТІ" та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Соледарською державною нотаріальною конторою 17 жовтня 2000 року за реєстровим номером 1454 (1/4 частка), зареєстровано 31 жовтня 2000 року КП "Артемівське БТІ", номер запису: 10-1992. Інформація щодо реєстрації прав власності на вказану частку в даній квартирі відображено у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 05 серпня 2014 року. В той же час, після смерті іншого співвласника даної квартири, [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17 квітня 2000 року, відкрилась спадщина на 1/4 частку даної квартири. Факт належності частки квартири саме в такому розмірі підтверджується довідкою №550, наданою КП "Артемівське БТІ", станом на 31 грудня 2012 р.. Крім того, як вбачається з відмітки на Свідоцтві про право власності на житло від 21 жовтня 1997 р., здійсненої державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори Мартиновою В.П., свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частки квартири, після смерті [PERSON] не видано. Тобто на протязі 15 років після смерті спадкодавця, вказана частка юридично нікому на праві власності не належить. В той же час вона одна зареєстрована та фактично проживає в даній квартирі, несе одноособово всі витрати пов'язані з утриманням квартири, що підтверджується, зокрема, відкритими на її ім'я рахунками в комунальних службах, тобто відкрито, безперервно фактично володіє даним нерухомим майном в повному обсязі. Вважає, що в даному випадку у неї є всі правові підстави для визнання за нею права власності на 1/4 частки вказаної квартири за набувальною давністю, у зв'язку з чим вона звернулася до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на своїх вимогах наполягає, просить їх задовольнити повністю. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач Соледарська міська рада не забезпечила участі свого представника в судовому засіданні, надіслала суду заяву про розгляд справи без їх участі, рішення просять ухвалити на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 21 листопада 1998 р., що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24 листопада 1998 року (а.с.10). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Госпрозрахунковим бюро по приватизації житла при відділі по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Артемівської міської ради народних депутатів 21 жовтня 1997 року згідно з розпорядженням №10454 від 21 жовтня 1997 р. квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної спільної сумісної власності: [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Як убачається з копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] (а.с.24). На зворотній стороні свідоцтва про право власності на житло, державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори Мартиновою В.П. зроблено запис наступного змісту «17 жовтня 2000 року за р-ром №1454 Соледарською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на одну четверту частку квартири. На ? частку квартири свідоцтво про право на спадщину ще не видане» (а.с.8 на звороті). Як убачається з копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] року (а.с.11). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2014 р., виданого державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка, [PERSON], який помер [INFO]., 3/4 часток квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником 3/4 часток квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13 на звороті, 14). Згідно довідки про належність нерухомих об'єктів, зареєстрованих в КП "Артемівське БТІ" №550 - 1/4 частка квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON](а.с.15). Листом №305/01-16 від 20.10.2015 р. Соледарська державна нотаріальна контора повідомила, що після померлої [INFO] [PERSON] Соледарською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за №116 від 11.10.2000 року, Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №41845653 від 20.10.2015 року, де в графі «Дата зміни місця зберігання» стоїть запис: «19.06.2001», але нового місця зберігання - не вказано. Проведеною перевіркою по нотаріальному архіву Соледарської державної нотаріальної контори встановлено, що в наявності вказаної спадкової справи не має, тому її копію надати до суду є неможливим (а.с.38-39). Листом №317/01-16 від 03.11.2015 р. Соледарська державна нотаріальна контора повідомила, що Книга обліку і реєстрації спадкових справ за 1997-2000 рр., у якій реєструються заяви про прийняття та/або відмови від спадщини, та інші заяви по Спадковим справам -21.08.2012 року передана на зберігання до Державного нотаріального архіву у Донецькій області. Тому надати відповідь, не виявляється можливим, оскільки всі документи, прийняті на зберігання в Донецькій обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку доступ до яких відсутній (а.с.61). Листом №01-27/22 від 30.10.2015 р. Державний архів Донецької області повідомив, що спадкова справа, яка була відкрита після смерті [PERSON], померлої [INFO]. на збереження в держархів області не надходила (а.с.60). Позивач [PERSON] зареєстрована з 15.11.2000 р. по теперішній час за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Комунального виробничого ремонтно - житлового підприємства «Ремонтник» від 19.10.2015 р. (а.с.49). Як вбачається з наданих копій розрахункових книжок та квитанцій, особові рахунки по комунальним підприємствам за адресою: [ADDRESS] відкриті на ім'я [PERSON] (а.с.16-17). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Згідно із ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як зазначено в п.п. 9,13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 « Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс України набирає чинності з 01.01.2004, отже, за загальним правилом, встановленим нормою ст. 58 Конституції України, цей Кодекс не має зворотної дії в часі, тобто, не поширюється на правовідносини, які існувало до введення його в дію. Разом з тим, згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності Цивільним кодексом України, тобто, відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися не раніше, ніж з 01.01.2001, отже, позовні вимоги про визнання права власності на спірний об'єкт за набувальною давністю можуть бути предметом розгляду саме з цієї дати. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивач дійсно відкрито і добросовісно володіє спірним майном більше 10 років, інші особи, які б претендували на спірне майно не встановлені, з чого слідує, що позивач є добросовісним набувачем, тому позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/4 частину вказаної квартири за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що судові витрати слід покласти на позивача, оскільки визнання права власності за набувальною давністю можливе лише в судовому порядку. На підставі ст. 344 ЦК України,

Outcome: approved