Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до першого відповідача - [PERSON] та другого відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша Ужгородська нотаріальна контора, за якою просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири від 26.06.2009, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори [PERSON] 26.06.2009 р., зареєстрований у реєстрі за № 2-485 на імя [PERSON] В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 07.11.2007 року між позивачем і першим відповідачем був укладений шлюб. На підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.06.2008 року № 241 передано у приватну власність першому відповідачу квартиру по вул.. Станційній, 14 у м. Ужгороді і того ж дня видано свідоцтво про право власності на цю квартиру. Таким чином позивач вважає, що у відповідності до вимог, встановлених ст. 60 СК України зазначена квартира, хоч і приватизована особисто на першого відповідача, оскільки він раніше використав своє право на приватизацію, стала обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, перший відповідач без його згоди подарувала квартиру другому відповідачу згідно договору дарування від 26.06.2009 р., що на думку позивача є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки не були дотримані вимоги ст. 65 СК України. Позивачем також було подано до суду додаткове пояснення до обґрунтування позовної заяви у яких зазначив, що стаття 20 СК України містить імперативний припис щодо того, щ до вимог що випливають із сімейних відносин позовна давність не застосується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього кодексу, тому посилання відповідачів на сплив позовної давності не заслуговують на увагу. Позивач також зазначив, що станом на 25.06.2008 року спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки норми ст. 60, 61, 57 СК не містили інших вимог. Тому у відповідності до ст. 65 СК України відчуження такого майно повинно було відбуватися за його згодою, порушення цих вимог, на думку позивача, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2015 року, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 30.04.2015 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями, справу було розподілено на суддю Дергачову Н.В. Перший відповідач вважає, що зазначені позовні вимоги є безпідставними, ґрунтуються на помилковому самотлумаченні норми законодавства, а тому задоволенню не підлягають за наступних правових підстав. По-перше, при оформленні права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], органом місцевого самоврядування було дотримано встановлену законодавством процедуру приватизації, а тому [PERSON] є правомірним та законним одноособовим власником квартири [ADDRESS], оскільки при винесенні рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.06.2008 року за № 241 дотримано всі вимоги Закону, а тому укладення Договору дарування квартири за № 2-485 від 26.06.2009р. також було правомірним. Встановлено, що позивач, [PERSON] надав письмову згоду на передачу [PERSON] у приватну власність квартири № 59 по вул. Станційній. 14 в м. Ужгород, оскільки підстав для приватизації житла у м. Ужгород. - у нього вже не було (у зв'язку із використанням ним у повному обсязі права на безоплатну приватизацію державного житла за попереднім місцем проживання у [INFO]). Дана обставина стверджується рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2014 року по справі № 712/2-4034/11, що відповідно до ст. 61 ЦПК України, - є доведеним та доказування не потребує. По-друге, позивач хибно посилається на ст. 65 С'К України, оскільки вказана квартира на день укладення Договору не являлася обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом приватної власності - є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до Закону, за своєю волею та незалежно від волі інших осіб. Згідно пункту четвертого частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, приватною власністю дружини/чоловіка є також житло, набуте нею/ним за час шлюбу, внаслідок його приватизації, - відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Другий відповідач [PERSON] надала суду письмове заперечення щодо зазначеного позову з підстав аналогічних, зазначеним першим відповідачем. У судове засідання не прибула, проте надала суду заяву від 28.07.2015 року про розгляд справи за її відсутності (а.с. 219), у якій також просила суд відмовити у позові з підстав пропуску позовної давності. Від третьої особи до суду не надходила заява про участь у справі, відтак суд розглядає справу без неї. Заслухавши сторін та їх представників, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з урахуванням наступного. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] 26.06.2009 року був укладений договір дарування квартири та посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори [PERSON] 26.06.2009 р. і зареєстрований у реєстрі за № 2-485. Предметом зазначеного договору є квартира під № 59 у будинку під № 14, що розташована по вулиці Станційній в місті Ужгороді Закарпатської області, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів 25 червня 2008 року за № 241, зареєстрованого в КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 24256689, номер запису 25875, в книзі 137. Зазначені правовідносини вже були предметом судового розгляду, а саме: Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2011 р. у справі № 2-4034/11 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третіх осіб виконавчого комітету Ужгородської міської ради та Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним рішення Ужгородської міської ради № 241 від 25.06.2008 р. «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме рішення про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS], свідоцтва про право власності виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.06.2008 р. № 241 на імя [PERSON] про приватизацію вказаної квартири, договору дарування спірної квартири від 26.06.2009 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори [PERSON] 26.06.2009 р., зареєстрованого у реєстрі за № 2-485 на імя [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 12.03.2013 р. було вищезазначене рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2011 р. у справі № 2-4034/11 скасоване та ухвалене нове рішення за яким позов позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.06.2008 р. № 241 про передачу у приватну власність [PERSON] квартири № 59 у будинку 11 у м. Ужгороді. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 25.06.2008 року [PERSON] на вказану квартиру. Визнано недійсним договір дарування спірної квартири від 26.06.2009 р., сторони повернуто у первісний стан. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 р. було скасоване рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12.03.2013 р., справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.01.2014 року у справі № 712/2-4034/11 рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2011 р. у справі № 2-4034/11 було залишене без змін, тобто фактично підтверджена правомірність відмови у позові. При цьому при розгляді зазначеної справи остаточно апеляційної інстанцією було встановлено наступне: [PERSON] з 26 листопада 1998 року до 9листопада 2005 року перебував у шлюбі з [PERSON], та вселився у квартиру [ADDRESS], був зареєстрований у ній як член сім'ї за згодою квартиронаймача. [PERSON] не реалізувала належне їй право на безоплатну приватизацію зазначеної квартири. Після смерті 9 листопада 2005 року [PERSON] на підставі рішення Ужгородської міської ради № 123 від 13 червня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Добробут» 27 червня 2006 року був укладений договір найму жилого приміщення у будинках місцевих рад на спірну квартиру. 7 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області. На підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26 березня 2008 року та за згодою основного квартиронаймача [PERSON], між [PERSON] та виконавчим комітетом Ужгородської міської ради був укладений договір житлового найму квартири [ADDRESS], що складається з 2-х кімнат, житловою площею 26,1 кв.м., загальною площею 39,70 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25червня 2008 року № 241 передано у приватну власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 39.70 кв.м., безоплатно передано 31 кв. м. Того ж дня [PERSON] видано свідоцтво на право власності на цю квартиру на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 241 від 25 червня 2008 року. 26 червня 2009 року між [PERSON] та її дочкою [PERSON] було укладено договір дарування спірної квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори [PERSON] 26 червня 2009 року та\~\~зареєстрований у реєстрі за № 2. \~Оспорюючи рішення\~виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25 червня 2008 року №241 про приватизацію спірної квартири відповідачкою [PERSON], видане на підставі цього рішення на імя відповідачки [PERSON] свідоцтво про приватизацію цієї\~квартири та укладений у подальшому договір дарування щодо неї, позивач вказував, що, на його думку, саме він, а не [PERSON], мав бути уповноваженим власником цієї квартири, оскільки квартира була передана йому на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №123 від 13 червня 2006 року, з інших підстав позов [PERSON] не подавав. \~Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що основним квартиронаймачем спірної квартири стала саме [PERSON]: з нею було укладено договір найму на підставі вказаного вище рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26 березня 2008 року №121 та за згодою [PERSON] В подальшому квартира була приватизована тільки [PERSON], оскільки [PERSON] використав свої право на безоплатну приватизацію квартири раніше, про що є відмітка у його паспорті. \~Скасовуючи це рішення та задовольнивши вимоги позивача [PERSON], апеляційний суд Закарпатської області виходив із того згідно із висновком\~\~експертизи від 5 листопада 2012 року підпис від імені [PERSON] у заяві про приватизацію спірної квартири від 18 червня 02.2008 року виконаний [PERSON], а підпис від імені [PERSON] у заяві про участь у приватизації квартири від 17 червня 2008 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Суд вказав, що передача спірної квартири у приватну власність тільки [PERSON] за цих обставин була проведена з порушенням житлових прав позивача, а тому його позов підлягає до задоволення. \~\~\~Суд касаційної інстанції з цими висновками не погодився, та скасовуючи рішення апеляційного суду у своїй ухвалі від 25 вересня 2013 року вказав, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства № 56 від 15 вересня 1992 року, встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сімї з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Водночас, за змістом ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~\~кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Суд касаційної інстанції також вказав, що як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним позивач зазначав, що надав письмову згоду на передачу [PERSON] у приватну власність шляхом приватизації квартири [ADDRESS]. Листом виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 18 серпня 2008 року [PERSON] було повідомлено, що\~\~у звязку з використанням у повному обсязі права на безоплатну приватизацію державного житла за попереднім місцем проживання у [INFO], підстав для приватизації житла у м. Ужгороді у нього\~\~немає. Зазначеним доказам апеляційний суд оцінки не дав та невмотивував, на підставі яких доказів дійшов висновку про те, що [PERSON] у незаконний спосіб набула права власності на спірну квартиру, не зясував, чи використав\~позивач право на приватизацію житла та\~у яких межах,\~що\~має значення\~для правильного вирішення справи. \~Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції зазначив, що в даній справі позивач оспорив рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25 червня 2008 року №241 про приватизацію спірної квартири відповідачкою [PERSON], видане на підставі цього рішення на імя відповідачки [PERSON] свідоцтво про приватизацію цієї квартири та укладений у подальшому договір дарування щодо неї, лише на тій підставі, що, на його думку, саме він, а не [PERSON], мав бути уповноваженим власником цієї квартири, оскільки квартира була передана йому на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 123 від 13 червня 2006 року. З інших підстав позов [PERSON] не подавав. При цьому позивач взагалі не оспорював договір житлового найму, укладений між відповідачкою [PERSON] та ТзОВ « Добробут» від 27 червня 2006 року на підставі рішення Ужгородської міської ради від 13 червня 2006 року №123, як і це рішення органу місцевого самоврядування. З матеріалів справи також слідує, що позивач надав згоду на оформлення вказаного договору, як і у подальшому на приватизацію квартири. Матеріалами справи також доведено, що право на безоплатну приватизацію державного житла позивач [PERSON] використав за попереднім місцем проживання у [INFO] в обсязі 48,8 кв.м. при нормі 31,0 кв.м., відтак в силу вимог ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на повторну безоплатну приватизацію житла він не має. З цих обставин, колегія прийшла до висновку, що права позивача під час приватизації спірної квартири відповідачкою [PERSON] не було порушено, а тому підстав для задоволення його вимог, заявлених у цій справі, немає. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім цього, між сторонами у справі тривав інший судовий процес, а саме: Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.02.2014 р. у справі № 712/21278/12 було відмовлено у задоволенні уточненої \~позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, про визнання шлюбу, укладеного між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], який зареєстрований 17 листопада 2007 року виконавчим комітетом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 4, - недійсним, внаслідок його фіктивності, та зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою м. Ужгород, \~вул. Станційна, 14/59. При розгляді цієї справи судом було встановлено, що сторони уклали шлюб з наміром створити сім'ю та набути прав і обов'язків подружжя, тому підстави передбачені ст. 40 СК України для визнання укладеного 17.11.2007 року \~між [PERSON] та [PERSON] шлюбу недійсним відсутні. Судом також було встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Жодних з таких рішень щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] судом не приймалось. Власником квартири [PERSON] вимог щодо усунення їй перешкод у користуванні житлового приміщення з боку відповідачів не ставилось. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2010 року по справі № 2п-8613/10 та додатковим рішенням від 20.06.2011 року, які набрали законної сили, [PERSON] зобовязано не чинити перешкоди [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою № 59 в будинку № 14 по вул. Станційна в м. Ужгороді, вселено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у зазначену квартиру. Тому не підлягають до задоволенні і вимоги позивача в частині зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою м. Ужгород, \~вул. Станційна, 14/59. Зазначені обставини також у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Таким чином, вищезазначеними рішеннями судів всіх інстанцій було встановлено, що право на безоплатну приватизацію державного житла позивач [PERSON] використав за попереднім місцем проживання у [INFO] в обсязі 48,8 кв.м. при нормі 31,0 кв.м., відтак в силу вимог ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на повторну безоплатну приватизацію житла він не має. Права позивача під час приватизації квартири за № 59 по вул. Станційній, 14 у м. Ужгороді відповідачкою [PERSON] не було порушено. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб з наміром створити сім'ю та набути прав і обов'язків подружжя, тому підстави передбачені ст. 40 СК України для визнання укладеного 17.11.2007 року \~між [PERSON] та [PERSON] шлюбу недійсним відсутні. Жодних рішень суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою; щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] судом не приймалось. Власником квартири [PERSON] вимог щодо усунення їй перешкод у користуванні житлового приміщення з боку відповідачів не ставилось. Більш того рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2010 року по справі № 2п-8613/10 та додатковим рішенням від 20.06.2011 року, які набрали законної сили, [PERSON] зобовязано не чинити перешкоди [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою № 59 в будинку № 14 по вул. Станційна в м. Ужгороді, вселено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у зазначену квартиру. Тобто законність набуття права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] вже встановлена. Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, [PERSON] Крим, територіальна громада (ч. 2 ст. 720 ЦК України). Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). Договором дарування може бути встановлений обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред'являти вимог до третьої особи про виселення тощо) (ч. 1 ст. 725 ЦК України). Статтею 727 ЦК України також визначені підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, до яких застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як зазначено у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Слід зазначити, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Тому задля вирішення справи по суті та виходячи із заявлених позовних вимог та їх обґрунтування судом підлягає дослідженню лише питання щодо можливості віднесення зазначеної квартири до спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, необхідності надання згоди на його відчуження одним із подружжя. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 17.11.2007 року. Як зазначено у ст. 60 СК України, в редакції яка діяла на час укладення спірного договору (26.06.2009 року), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. При цьому ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. І лише відповідно до Закону України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» частину першу статті 57 було доповнено пунктами 4 і 5 такого змісту: "4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України"; частину п'яту статті 61 виключено. Тобто відповідно до ст. 57, 60 СК України спірна квартира може бути спільною сумісною власністю подружжя. Проте існують певні обмеження щодо визнання її спільною сумісною власністю подружжя, оскільки зазначена квартира, як було встановлено судами раніше, була за рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25 червня 2008 року № 241 передана у приватну власність [PERSON] та видане свідоцтво на право власності на цю квартиру. Право на безоплатну приватизацію державного житла позивач [PERSON] використав за попереднім місцем проживання у [INFO] в обсязі 48,8 кв.м. при нормі 31,0 кв.м., відтак в силу вимог ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на повторну безоплатну приватизацію житла він не має. Як зазначено у п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Системний аналіз вищезазначених норм дає підставу дійти висновку, що оскільки існують певні обмеження у набутті права власності на спірну квартиру щодо позивача, зазначена квартира не передавалася у спільну сумісну власність подружжя за письмовою згодою позивача, вона не може визнаватися спільною сумісною власністю подружжя, а відтак на укладення договору дарування між відповідачами не потрібна була згода позивача, тому відсутні підстави для задоволення позову. Такий висновок суду також обумовлений подальшими діями законодавця, який визнав особистою приватною власністю дружини, чоловіка житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Крім того, позивачем не доведено суду що раніше приватизоване житло за адресою: м. Дніпродзержинську по вул. Перемоги, 65/19, вибуло з його власності. Що ж стосується позовної давності, то до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки, оскільки позовні вимоги заявлені щодо визнання договору дарування недійсним, а не про поділ майна набутого у шлюбі, що регулюється саме Цивільним кодексом України. Зазначений строк сплинув на час звернення позивачем до суду, що також є підставою для відмови у позові. У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed