Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

24 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до Билбасівської селищної ради Словянського району Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх вимог, зазначила, що 05 листопада 2007 року помер її батько [PERSON]. За життя, батькові належав житловий будинок №30, розташований по вул. Мічуріна у смт Билбасівка Слов'янського району Донецької області та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, площею 0,1081 га, за цією ж адресою. Земельна ділянка належала батьку на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 квітня 2005 року. Будинок був збудований батьком відповідно рішення виконавчого комітету Слов'янської районної ради депутатів трудящих № 24 від 23 січня 1953 року та договору №5 на право забудови будинку і безстрокового використання земельної ділянки від 20 лютого 1953 р. Пізніше, нумерація по вул. Мічуріна у сел. Билбасівка була змінена, і № 21 став № 30. Після смерті її батька, спадщину після нього прийняла мати позивачки [PERSON], оскільки проживала разом із спадкодавцем. Однак, мати не оформила спадщину і не зареєструвала право власності на успадковане нерухоме майно. 20 травня 2010 року мати позивачки [PERSON] померла. Після її смерті залишилася спадщина земельна ділянка та житловий будинок №30 розташовані по вул. Мічуріна у смт Билбасівка Словянського району Донецької області. Позивачка прийняла спадщину після матері, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері позивачці було відмовлено у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавці [PERSON] Враховуючи наведене, позивачка позбавлена можливості захистити свої спадкові права іншим шляхом аніж як через звернення до суду, у звязку із чим, вимушена була звернулася до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати за нею, як за спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON], яка померла 20 травня 2010 року у смт Билбасвіці Словянського району Донецької області, право власності на: - житловий будинок «А-1», розташований за адресою: Донецька область, Словянський район, смт Билбасвіка, вул. Мічуріна, будинок № 30, загальною площею 52,2 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м., з господарським будівлями та спорудами: літня кухня «Б», «б», сарай «В», вбиральня «Г», огорожа № 2; земельну ділянку загальною площею 0,1081 га, кадастровий № 1424255600:03:000:0136 розташовану за адресою: Донецька область, Словянський район, смт Билбасвіка, вул. Мічуріна, будинок № 30, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 10 червня 2016 року, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Словянського району Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO] доводилась дочкою [PERSON], який помер 05 листопада 2007 року, та [PERSON] померлій 20 травня 2010 року, що стверджується свідоцтвом про народження позивачки Серія: ЯУ № 120864 (а.с. 7). Відповідно копії актового запису № 4 про укладення шлюбу, виданого 24 травня 1971 року Рождественською селищною радою Новомиколаївського району Запорізької області, 06 травня 1982 року позивачка вийшла заміж та змінила таким чином прізвище , яке у документі зазначено на російській мові як «Алексеенкова». 09 квітня 1983 року, позивачка вдруге зареєструвала шлюб і здобула таким чином прізвище [PERSON], про що було видано свідоцтво Серії: ІІ-ФР №631138 ОВД. Наведене стверджується копією актового запису про укладення шлюбу №51 від 09 квітня 1983 року. [PERSON] помер 05 листопада 2007 року, відповідно свідоцтва про смерть [PERSON] І-НО №229333 (а.с. 25). За життя, [PERSON] належав житловий будинок №30 розташований по вул. Мічуріна у смт Билбасівка Слов'янського району Донецької області та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, площею 0,1081 га, за цією ж адресою. Земельна ділянка [PERSON] належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН №105214 від 27 квітня 2005 року ( а.с. 6). Згідно із повідомленням відділу Держгеокадастру у Словянському районі Донецької області №9-28-0.5-2466/2-16 від 21 листопада 2016 року, на земельну ділянку кадастровичй номер 1424255600:03:000:0136, площею 0,1081 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Донецька область, Словянський район, смт. Билбасівка, вул. Мічуріна, буд. 30, зареєстрован та видан Державний акт на право власності на землю серія ДН №105214 на імя [PERSON], 27 квітня 2005 року. Будинок був збудований батьком позивачки відповідно до Рішення виконавчого комітету Слов'янської районної ради депутатів трудящих №24 від 23 січня 1953 року «Про відведення під, індивідуальне будівництво земельної ділянки» та Договору №5 на право забудови будинку і безстрокового використання земельною ділянкою від 20 лютого 1953 року, який був зареєстрований у КП БТІ за №122 від 23 червня 1953 року (а.с. 9,10-11). Пізніше нумерація по вул. Мічуріна у сел. Билбасівка була змінена, і №21 став №30. Наведене підтверджується довідкою виконкому Билбасівської селищної ради № 02-43/3300 від 21 жовтня 2016 року (а.с. 12). Після смерті [PERSON], спадщину після нього прийняла мати позивачки [PERSON], оскільки проживала разом із спадкодавцем, що стверджується матеріалами спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] Так, відповідно заяви позивачки від 18 січня 2008 року, вона відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька на користь своєї матері [PERSON] Згідно із заявою [PERSON] від 18 січня 2008 року, вона прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] Зазначене стверджується також наданими на запит суду матеріалами спадкової справи розпочатої 18 січня 2008 року після смерті [PERSON] та внесеної до Спадкового реєстру за № 43819106. Згідно із даними спадкової справи інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. Однак, [PERSON] не оформила спадщину і не зареєструвала право власності на успадковане нерухоме майно після чоловіка. 20 травня 2010 року померла [PERSON], що стверджується свідоцтвом про її смерть [PERSON]: І-НО №469446 (а.с. 26). За життя, нею був складений заповіт від 01 квітня 1988 року, згідно із яким, вона заповіла житловий будинок розташований у с. Покровське Покровського району Дніпропетровської області по вул. Кірова, буд. 86, своїй дочці [PERSON] 14 жовтня 2010 року, заявниця [PERSON] звернулась із заявою до нотаріальної контори та відмовилась від обовязкової частки спадку у виді житлового будинку № 86 по вул. Кірова, с. Покровське Покровського району Дніпропетровської області, на яку вона мала право як пенсіонерка за віком. Натомість, спадщину за законом на житловий будинок №30 розташований по вул. Мічуріна у смт Билбасівка Слов'янського району Донецької області та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд за цією ж адресою прийняла. Сестра позивачки [PERSON], від своєї частки спадщини за законом на житловий будинок №30 розташований по вул. Мічуріна у смт Билбасівка Слов'янського району Донецької області та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд за цією ж адресою - відмовилась на користь [PERSON], що стверджується її заявою поданою до нотаріальної контори 05 листопада 2010 року. Втім, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно після смерті матері, нотаріусом позивачці було відмовлено. Так, згідно із постановою державного нотаріуса Другої словянської державної нотаріальної контори [PERSON] від 11 жовтня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавці [PERSON] (а.с. 19). Зазначене стверджується також матеріалами наданої на запит суду спадкової справи розпочатої 14 жовтня 2010 року після смерті [PERSON], та внесеної до Спадкового реєстру за № 50102433. Згідно із даними спадкової справи інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. Згідно із довідкою КП «БТІ» №3003-2/0.83/01 від 09 листопада 2016 року, наданої на запит суду, дані відносно зареєстрованих прав власності на нерухоме майно за адресою: Донецька область, с.м.т. Билбасвіка, вул. Мічуріна, буд. 30 відсутні. Частина 1\~ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. Згідно із п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16\~ ЦПК України,\~ визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно ч. 4\~ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті у звязку з чим, на даний час, неможливо оформити право власності на спірний житловий будинок належний померлій, що дало б можливість позивачам отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця. За розясненнями, викладеними у п.3.1 Листа ВССУ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» видно: Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК. За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом ст. ч.4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції ЗУ № 1878-4 від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу\~ даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Відповідно Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24 червня 2011 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних(садових)жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських(присадибних) будівель та споруд, прибудов до них, громадських будинків 1-ї та 2-ї категорії складності які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження\~ їх будівельних конструкцій. Документом, який\~\~\~ засвідчує\~\~\~ відповідність\~\~\~ закінчених та інженерних мереж будівництвом до\~ 5\~ серпня\~ 1992\~ року\~ індивідуальних\~ (садибних) житлових\~ будинків,\~ садових,\~\~ дачних\~\~ будинків,\~\~ господарських (присадибних)\~\~ будівель\~\~ і\~ споруд,\~ прибудов\~ до\~ них,\~ які\~ не підлягають\~ прийняттю\~ в\~ експлуатацію,\~\~ вимогам\~\~ законодавства, будівельних\~ норм,\~ державних\~ стандартів\~ і\~ правил,\~ зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на\~ нерухоме\~ майно,\~ є технічний\~\~\~ паспорт,\~\~\~ складений\~\~ за\~\~ результатами\~\~ технічної інвентаризації. Згідно із розясненнями Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У судовому засіданні достовірно встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя уклав договір, за яким йому була надана земельна ділянка у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку та право її забудови. За даними технічних документів, будинок побудований до 1992 року у 1957 році, що підтверджується даними інвентаризаційної справи №1364. Як достовірно встановлено у судовому засіданні\~ на час побудови будинку спадкодавець [PERSON] перебувала із померлим [PERSON] у шлюбі, а саме з 1941 року. Відповідно норм\~ КпШС України, визнавалось, що майно набуте під час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Отже вона була спадкоємцем першої черги, а також мала право на частку в спільному майні подружжя у будинку № 30, розташованому по вул. Мічуріна смт. Билбасівка Словянського району Донецької області. \~Відповідно матеріалів спадкової справи інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. З огляду на викладене, судом встановлено, що будівництво житлового будинку № 30, розташованого по вул. Мічуріна, в с. Билбасівка Словянського району Донецької області, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом, як у розумінні діючого на час його побудови законодавства, так і у відповідності до норм Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року ) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте мати позивачки спадкодавець [PERSON], не оформила належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування. Таким чином виникла ситуація коли позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок за спадкодавцем [PERSON] відсутня. У звязку з цим,\~ суд приходить до\~ обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є обєктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачкою\~ права власності на цей будинок у порядку спадкування за законом. Як достовірно встановлено у судовому засіданні право власності на земельну ділянку, розташовану\~ за адресою: Донецька область, с. Билбасівка, вул. Мічуріна, буд. 30, зареєстроване за [PERSON] [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], яка прийняла спадщину після його смерті однак за життя право власності на успадковане майно не зареєструвала. \~При цьому, згідно із розясненнями, викладеними у п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що законом можебути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно норм ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Враховуючи наведене, суд вважає, що житловий будинок та земельна ділянку, розташовані\~ за адресою: Донецька область, Словянський район, с. Билбасівка, вул. Мічуріна, буд. 30, зареєстровані за [PERSON],\~ увійшли до складу спадщини після смерті [PERSON] в силу ст. 1218, 1268 ЦК України. Як встановлено у судовому засіданні, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадщину прийняли двоє спадкоємців, [PERSON], як спадкоємиця за законом першої черги, та її сестра [PERSON], яка спадкоємиця за заповітом щодо частини майна, яка ним охоплена. Як видно із матеріалів спадкової справи, [PERSON] відмовилася від обовязкової частки у майні, яке охоплене заповітом, та прийняла спадщину, що не охоплена заповітом, натомість [PERSON] прийняла частину спадщини, яка зазначена у заповіті, натомість відмовилася на користь [PERSON] від прийняття спадщини за законом, що є предметом розгляду даної цивільної справи. За змістом ч.5 ст. 1275 ЦК України, відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Важливим є питання про те, чи можлива зворотна описаній у ч. 5 ст. 1275 ЦК ситуація - відмова від прийняття спадщини спадкоємцем законом із збереженням права на спадкування за заповітом. Згідно абзацу першого пункту 208 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій прийняття спадщини і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Цією нормою зайвий раз підтверджується універсальність спадкування, яка передусім виявляється в тому, що права та обов'язки переходять від спадкодавця до спадкоємця одночасно, як єдине ціле та в усій сукупності. Ця ж норма визначає, що спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Разом з тим у наведених випадках стосовно відмови від прийняття спадщини мова йде про спадкування за однією з підстав, визначених ЦК України - за заповітом або за законом. Ці підстави законодавець розглядає як хоча й тісно пов'язані між собою, але все ж окремі види спадкування (ст. 1217 ЦК). Не випадково у ч. 1 ст. 1273 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини. Тому суб'єктивне цивільне право на відмову існує у спадкоємця за заповітом і у спадкоємця за законом окремо. Ситуація не змінюється, якщо право на спадкування за заповітом і за законом виникає у одного і того ж спадкоємця. Цей висновок підтверджується і текстом закону, за ч. 5 ст. 1275 ЦК відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Зрозуміла і наявність права спадкоємця в протилежному випадку: він має право спадкувати за заповітом, відмовившись при цьому від спадкування за законом, оскільки спадкування за заповітом засновується на чіткому волевиявленні спадкодавця, що має перевагу на спадкуванням за законом (ст. 1223 ЦК) і свобода якого не може бути обмежена, крім випадку спадкування за обов'язковою часткою на підставі ст. 1241 ЦК. Таким чином, спадкоємець, на користь якого відкрилася спадщина одночасно і за заповітом і за законом, має право прийняти її лише за однією з цих підстав і не позбавлений права відмовитись від її прийняття за іншою підставою. Водночас слід наголосити на тому, що наведене стосується лише випадків формальної відмови від прийняття спадщини шляхом подання заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і не торкається фактичного неприйняття спадщини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про правомірність відмови [PERSON] від спадщини за законом на користь [PERSON]. Суд зазначає, що відповідно ст. 11 ЦПК України, справа розглядається лише у межах заявлених вимог, отже щодо вирішення питання правомірності відмови від обовязкової частки позивачки у частині іншого майна, яке охоплене заповітом, не є предметом цього спору, а отже судом не вирішується. Як встановлено у судовому засіданні\~ і видно із матеріалів справи, позивачка, як спадкоємиця першої черги за законом\~ позбавлена можливості оформити належне їй право власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування відповідно вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно за спадкодавцем [PERSON] відсутня, а остання померла. Судом також встановлено, що інших спадкоємців, які б претендували на частку спадкового майна немає, а тому, аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини справи та відповідні ним правовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а позов є таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved