Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувсь до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, де просить визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 24 листопада 2015 року [PERSON] та [PERSON] державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори Морозюком В.О., після смерті спадкодавця [PERSON], який помер [INFO] року, в частині спадкування 1/3 від 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Одночасно, позивач просить визнати частково недійсним договір дарування №3691 від 30 листопада 2015 року, укладений [PERSON] з [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Дудник Т.В., в частинні дарування 1/3 від 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що [INFO] року помер його батько [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді трьохкімнатної квартири за адресою Дніпропетровська область місто Жовті води [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є він- [PERSON]. [INFO], син- [PERSON] [INFO] та дружина - [PERSON] Тобто всі втрьох прийняли спадщину фактично встпивши в управління та володіння спадковим майном. У червні 2016 року йому стало відомо, що в провадженні Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] про визнання його втратившим право користування житловим приміщенням. З доданих до позовної заяви документів вбачається, що 24.11.2015 року його рідний брат [PERSON] та мати [PERSON] вступила у спадщину отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом по ? частці квартири [ADDRESS] також те, що відповідач [PERSON] подарувала належну їй ? частку спірної квартири відповідачу [PERSON] У серпні 2016 року він як спадкоємець першої черги, який на момент смерті спадкодавця був неповнолітнім та проживав разом з ним звернувся до державного нотаріуса Жовтоводської державної нотаріальної контор из заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак своєю постановою державний нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії. Вважає, що свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.11.2015 року, видані на імя відповідачів та договір дарування частки квартири від 30.11.2015 року порушують його майнові права, як спадкоємця першої черги за законом, а отже наявні передбачені законом підстави для визнання даних правочинів частково недійсними. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав пославшись на доводи викладені в позовній заяві. Представник позивача адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги у судовому засіданні зазначила, що після смерті батька [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом були троє осіб неповнолітні сини [PERSON], [PERSON] та дружина [PERSON]. При цьому, в порушення права позивача на обов'язкову частку у спадковому майні, оскільки позивач, як неповнолітня дитина спадкодавця мав право на обов'язкову частку в розмірі, встановленому ст.535 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, який діяв на час відкриття спадщини свідоцтва про право на спадщину за законом видані лише відповідачам, у зв'язку з чим зазначені свідоцтва мають бути визнані частково недійсними. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у судове засідання не з'явилась, у письмовому клопотанні просить розгляд справи проводити за її відстуності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення.При цьому, у судовому засіданні 17.08.2017 року зазначила, що у 2001 році помер її чоловік, який був власником квартири [ADDRESS] Води.В 2002 році придбала будинок по [ADDRESS], де почали проживати.У розмовах з синами вирішено було що [PERSON] проживатиме в будинку по [ADDRESS], а [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. В 2010 році [PERSON] одружився та переїхав до спірної квартири та зазначив про необхідність переоформлення квартири на нього, а також вказав, що [PERSON] відмовився від своєї частки, а тому вона подарувала свою частку [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі при цьому вказав, що у 1999 році разом з сім'єю переїхали до будинку по [ADDRESS]. У належній батькові квартирі по [ADDRESS] ніхто не проживав. Одружившись у 2010 році повернувся у спірну квартиру, сплачував комунальні послуги. Згодом просив матір та брата знятися з реєстрації, оскільки матері належала частина будинку по вулиці Будівельників, а користуванні позивача перебував будинок по [ADDRESS]. Мати, згідно договору, подарувала йому належну їй частку квартири, позивачу даний факт був відомий, а тому вважає що спірні свідоцтва видані на законних підставах.Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні також зазначив, що його довірителем здійснюється поліпшення спірної квартири, проводяться ремонтні роботи, здійнюється погашення боргів з оплати комунальних послуг, тобто лише [PERSON] приймає участь в утриманні квартири. Завідувач Жовтоводської державної нотаріальної контори надав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд,заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши юридичні факти та відповідні їм правовідносини, вважає що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], місце реєстрації смерті Жовтоводський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис №864 (а.с.10). Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді трьохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є сини [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та дружина [PERSON] (а.с.6,7). На момент смерті останнього [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми. Згідно до п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР. Отже, на момент відкриття спадщини після померлого [INFO] року [PERSON], діяли норми Цивільного кодексу України, прийнятого 18.07.1963 року. Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Згідно довідки ЖРЄУ №3 вбачається, що [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали на момент смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.9). Таким чином [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийняли спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.11.2015 року [PERSON] та [PERSON] вступили у спадщину на ? частку квартири [ADDRESS] (а.с.11). В матеріалах справи не містяться відомості, а сторонами не заперечується, що позивач [PERSON] з заявою до нотаріальної контори про відмову від спадщини не звертався, а тому [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач [PERSON], як неповнолітня дитина померлого (на дату смерті спадкодавця позивачу було 15 років) мав право на обов'язкову частку у спадковому майні. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Отже, при спадкуванні за законом позивачу б належало отримати разом зі своїм братом та матір'ю одну третину від всього майна, що увійшло до складу спадкового майна. Згідно зі ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Виходячи з положень п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", у разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що мешкає за адресою [ADDRESS] та є сусідкою сім'ї [PERSON]. До 1999 року їх у спірній квартирі, а після смерті [PERSON] ними придбаний будинок по [ADDRESS] в місті Жовті Води, де вони стали проживати. Грошей на оплату комунальних послуг не вистачало, а тому мали намір квартиру продати. Позивач у зазначеній квартирі не проживає із вказаного часу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що у 2001 році помер батько [PERSON] та мати з дітьми виїхала проживати до будинку по [ADDRESS]. На даний час в квартирі проживає [PERSON] з сім'єю, де робить ремонт, позивач у квартирі не проживає. Отже враховуючи вище зазначене, а саме, що під час видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON] та [PERSON] порушено права іншого спадкоємця [PERSON] спадкоємця першої черги, позивача по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом в частині спадкування 1/3 від ? частки спадкового майна підлягають задоволенню. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз'яснень в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" слідує, що вимога про визнання спірного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. 30 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON].1/2 частки квартири, що в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 58,4 кв.м. житловою площею 41,8 кв.м. розташована за адресою:Дніпропетровська область, [ADDRESS] (а.с.12-13). Таким чином відповідач [PERSON] приймаючи спадок у вигляді ? частки зазначеної квартири, а потім даруючи його, діяла без достатніх прав та повноважень щодо 1/6 частки, яка їй не належала та не могла належати згідно спадкування за законом. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, укладенням договору дарування частки квартири, право власності на яку підтверджувалось вищевказаним свідоцтвом, відповідач [PERSON] порушила право позивача на спадкування належної йому за законом частки у спадковому майні, а відповідно порушила встановлені законом правила спадкування, а також майнові права позивача, що відповідно до ч. 1. ст. 203 ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання договору дарування квартири частково недійсним. Разом з тим, вказаний правочин може бути визнаний недійсними виключно в частині, що стосується прийняття та розпорядження щодо 1/6 від відчуженої ? частки квартири, яка відповідачу [PERSON] не належала та не могла належати згідно спадкування за законом, оскільки в іншій частині правочину вона розпоряджалася майном, що безспірно належить їй за законом. Підсумовуючи викладене, надавши правову оцінку представленим доказам у сукупності з фактичними обставинами справи, проаналізувавши характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON], які спрямовані на відновлення його спадкових прав, що були порушенні в результаті недобросовісної поведінки відповідачів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на момент звернення до суду з позовом. Так на день подачі позову 20.10.2016 року розмір судового збору становить 551,20 грн. Згідно п. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Як вбачається з матеріалів позовної заяви позивачами заявлено дві вимоги немайнового характеру, однак при подачі позовної заяви позивачем сплачено лише 896,30 грн., в той час має бути 1102,40 грн. У зв'язку з недоплатою позивачем суми судового збору у розмірі 206,10 грн. дана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь держави по 103,05 грн. з кожного. Окрім того, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір сплачений при подачі позову по 310,35 грн. з кожного. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: partial