Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач - ТзОВ "Чагарі" звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ. «Ж-1» (ряд 5 місце 6) по вул. Пилипа Орлика № 20 «А» в м. Дрогобичі Львівської області площею 7,80 кв.м. укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON] 11 липня 2013 року з тих підстав, що рішенням суду скасовано незаконне судове рішення, яким було визнано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво - зазначене вище нежитлове приміщення, на підставі якого укладено оспорюваний правочин. За таких обставин вважає, що оскільки судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухомість було скасоване, а відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків. Зазначає, що оспорюваним договором дарування порушені права ТзОВ "Чагарі", оскільки торгові приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ТзОВ "Чагарі", яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою. Також просить суд: вирішити питання про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь понесених судових витрат; винести окрему ухвалу на ім»я Міністра юстиції України про проведення позапланової перевірки приватного нотаріуса Дрогобицького нотаріального округу [PERSON]; винести окрему ухвалу на ім»я Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату про притягнення приватного нотаріуса Дрогобицького нотаріального округу [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, а також винести окрему ухвалу на ім»я Генерального прокурора України про відкриття кримінального провадження відносно [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав. Просив задоволити позов в частині п.1 і п 2. позовних вимог, щодо задоволення решти позовних поклався на думку суду. Не заперечив проти постановлення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи та не повідомили суд про причини своєї неявки. Відтак, суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув суд у їхній відсутності, провівши заочний розгляд справи, про що не заперечив представник позивача. Третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 11 липня 2013 року був вчинений правочин, а саме договір дарування нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у власність належне [PERSON] на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року нежитлове приміщення загальною площею 7,80 кв.м. позначене на плані літ. "Ж-1" (ряд 5, місце 6), що розташоване на вул. П.Орлика, 20А в м. Дрогобичі Львівської області. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року /а.с. 33-36/ скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за [PERSON], на самочинно побудоване нежитлове приміщення загальною площею 7,80 кв.м. позначене на плані літ. "Ж-1" (ряд 5, місце 6), що розташоване на вул. П.Орлика, 20А в м. Дрогобичі Львівської області. Отже, судом встановлено, що підставою належності покупцеві майна, яке стало предметом договору дарування від 11.07.2013 року, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року /а.с. 33-36/ встановлено, а відтак, доказуванню не підлягає, що торгове приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТзОВ "Чагарі" для будівництва та обслуговування ринку; що саме ТзОВ "Чагарі", а не [PERSON], зокрема, було здійснено таке будівництво ринку; що між ТзОВ "Чагарі" та, зокрема, [PERSON], укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. Отже, оскільки зазначеним судовим рішенням встановлено приналежність торгових приміщень саме ТзОВ "Чагарі", а не [PERSON] зокрема, а відтак укладення будь-яких правочинів щодо цього майна, в т.ч. і оспорюваного договору дарування, порушує права та інтереси вказаного товариства, яке вправі було звернутись з даним позовом до суду. Крім цього, пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, за наведених вище доводів про порушення прав та інтересів ТзОВ "Чагарі" укладенням оспорюваного правочину, суд вважає, що ТзОВ "Чагарі", хоч і не було його стороною, однак вправі було заявляти вимогу про визнання такого правочину недійсним. Поряд з цим, суд вважає, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оскільки судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухомість було скасоване, а відтак таке рішення не може породжувати жодних правових наслідків, виходячи з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Тому ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON], яке згодом було скасоване, спростовує презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору дарування щодо цієї нерухомості. З огляду на вказане, суд вважає, що укладений між [PERSON] та [PERSON] правочин не може породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак його необхідно визнати недійсним. Разом з тим, суд вважає, що п.п.5,6,7 позову не підлягають до задоволення, зважаючи зокрема на не підтримання даних позовних вимог представником позивача та відсутності в матеріалах справи звернень останнього до Міністерства юстиції України чи Генеральної прокуратури України стосовно притягнення осіб до відповідальності у передбачений законом спосіб. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно, до п. 35 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Відтак, суд вважає, що судові витрати в сумі 1218,00 грн., сплаченого судового збору, слід стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах по 609 грн.

Outcome: approved