Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

14.05.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступною вимогою: встановити факт належності [PERSON] на праві особистої приватної власності житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 58,5\~кв.\~м, житлова площа 34,8 кв.\~м). На обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 02.09.1989 виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області було зареєстровано шлюб з відповідачем [PERSON] , актовий запис № 11. Відомості про реєстрацію шлюбу були внесені до електронного реєстру лише 23.06.2011. Спільне життя з відповідачем не склалося і наприкінці 1990 року [PERSON] подав на розлучення. У своєму позові він вказав, що шлюбні відносини припинено з листопада 1990 року. Коли вони через деякий час зустрілися, [PERSON] запевнив її, що розірвання шлюбу відбулося без її участі. Оскільки разом вони прожили лише два місяці, замінити паспорт на новий з прізвищем чоловіка вона не встигла. У 1997 році померла її мати і через півроку вона переоформила спадковий будинок матері на своє ім`я, а у 2002 році продала його і переїхала жити у Змїївський район. За кошти, які отримала від продажу спадкового будинку, вона придбала квартиру у селі Пролетарське [ADDRESS] ). У квітні 2019 року вона вирішила продати квартиру, але нотаріус вказав на те, що згідно реєстру вона перебуває у шлюбі з [PERSON] . Пізніше дізналася, що [PERSON] понад 23 роки тому зареєстрував шлюб з іншою жінкою, у нього інша сім`я та діти. Таким чином, склалася ситуація, що вона знаходиться у шлюбі з чоловіком, який перебуває в іншому шлюбі та має фактично дві дружини. Відповідач [PERSON] ніякої участі у придбанні квартири не брав, у зв`язку з чим його частки у квартирі немає, що може бути встановлено виключно за рішенням суду і будь-якого іншого порядку встановлення вказаного факту не існує. Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , не є спільною сумісною власністю подружжя та не придбана в період шлюбу з [PERSON] . Зазначене стало підставою для звернення до суду з цим позовом. \~ \~ \~ \~18.06.2019 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 17.07.2019. 17.07.2019 в підготовчому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] наполягали на задоволенні позову, з підстав викладених у позовній заяві. Враховуючи визнання відповідачем позову просили ухвалити рішення по суті спору у підготовчому засіданні, а також вирішити питання про повернення 50\~% від сплаченого судового збору із державного бюджету. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, засобами телефонного зв`язку повідомив, що позов визнає, не заперечував проти задоволення позовних вимог, просив розглянути справу за його відсутності. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1)\~остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3)\~визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4)\~вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. Положеннями частин 3 та 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є факт належності на праві особистої приватної власності [PERSON] квартири [ADDRESS] (загальною площею 58,5 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м), яку вона купила у [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В. В. 25.10.2002, р-р № 3297, технічним паспортом на квартиру, довідками КП "Зміївське БТІ ЗМА" № 1551 від 23.04.2019, № 1594 від 07.05.2019 (а. с. 11-16, 18-19). З довідки Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області № 743 від 23.04.2019 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , ніхто не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти (а. с. 20). Згідно свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданого Іванівською сільською радою Вовчанського району Харківської області 22.10.1979, [PERSON] помер [INFO] у віці 48 років (а. с. 17). Згідно свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданого Вовчансько-Хутірською сільською радою Вовчанського району Харківської області 14.08.2002, [PERSON] померла [INFO] у віці 66 років (а. с. 17). З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя вбачається, що 02.09.1989 виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (прізвище після державної реєстрації шлюбу [PERSON] ), актовий запис № 11 (а. с. 9). Ухвалою Вовчанського районного народного суду Харківської області від 21.02.1990 закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а. с. 10). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ч. 4 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. У статті 3 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції від 20.06.1969 року, чинній на час придбання нерухомого майна) закріплено, що відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Частиною 2 статті 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачалося, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Позивачка стверджувала у позовній заяві, що спірна квартира була придбана нею за власні кошти після фактичного припинення шлюбу з відповідачем, та коли останній вже уклав новий шлюб. Зазначені обставини відповідач визнав, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Виходячи з положень проаналізованих норм чинного на час придбання квартири законодавства, а також з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", слідує висновок, що придбана [PERSON] у 2002 році квартира не є сумісною власністю подружжя. Відповідно до положень ч. 6 ст. 294, ч. 4 ст. 315 ЦПК України, оскільки наявний спір про право на нерухоме майно, наявні підстави для розгляду заяви про встановлення факту у позовному провадженні. Факт належності квартири на праві особистої приватної власності не міститься у переліку, наведеному у частині 1 ст. 315 ЦПК України. Водночас, згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 1 ст. 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Встановлення факту належності квартири на праві особистої приватної власності є для позивачки необхідним для реалізації її права власника щодо розпорядження нерухомим майном. За таких обставин, оскільки відповідач визнав позов, що не суперечить закону та не порушує права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, з урахуванням наявності законних підстав для визнання такого факту, визнання позову є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні відповідно до частин 3, 4 статті 200, частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, прохання позивача про повернення 50\~% судового збору відповідає вимогам ч. 1 ст. 142 ЦПК України і підлягає задоволенню. Позивач не вимагала стягнення з відповідача відшкодування судових витрат, тому з урахуванням характеру спірних правовідносин та дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved