Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса КМНО Стрільця Д.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 10.01.2005 року позивачу та його батьку [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . [INFO] батько позивача помер. У грудні 2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Пашковець О.В. із заявою про прийняття спадщини, а саме отримання Свідоцтва право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . Але під час оформлення документів виявилось, що вказана квартира була відчужена, згідно договору купівлі-продажу від 28.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. за №733, [PERSON] , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.12.2018 року. Крім того, до укладання вказаного правочину був вчинений інший правочин, а саме укладений договір купівлі-продажу від 26.04.2011 року, згідно якого спірна квартира була відчужена [PERSON] . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Стрілець Д.В., який на даний час не працює нотаріусом. Натомість, реєстрація права власності на спірну квартиру відбулась лише 09.11.2018 року, про що внесено номер запису про право власності №28892214 державним реєстратором Київської міської філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Садківської сільської ради Погорєловою Д.С. Згідно інформаційної довідки КП Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 10.12.2018 року КВ-2018 за №48879 спірна квартира, згідно даних реєстрових книг Бюро, на праві власності зареєстрована за позивачем та його померлим батьком в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.01.2005 року. Слід зазначити, що ані [PERSON] ані [PERSON] позивач не знає, жодних правочинів з спірною квартирою не вчиняв та нікого не уповноважував на відчуження його майна. В спірній квартирі зареєстрований лише позивач, за комунальні послуги сплачує лише він, іншого житла не має, тому вважає, що правочини, посвідчені приватними нотаріусами КМНО Стрілець Д.В. та Бригідою В. О., є незаконними. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 26.04.2011 року та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Стрілець Д.В.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; стягнути судові витрати з Відповідачів у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.01.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Представники позивача у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала та пояснила, що наприкінці 2018 року через свого сина [PERSON] познайомилась з раніше невідомим їй чоловіком [PERSON] , який запропонував заробити грошей. З його слів вона дізналася, що він придбав квартиру, однак на себе оформити її не міг, так як не мав документів. Через деякий час їй зателефонував [PERSON] та повідомив, що необхідно під`їхати до нотаріальної контори та поставити підписи у документах. 28.11.2018 року [PERSON] привезли до офісу приватного нотаріуса. Зайшовши в офіс, їй нотаріус надав на підпис пакет документів, які вона майже не читала. Нотаріус пояснив, що вона підписує договір купівлі-продажу, при цьому продавця вона не бачила, грошові кошти за продаж квартири не отримувала, до жодних інстанцій з приводу даної квартири не зверталась. Крім того, відповідачка пояснила, що [PERSON] вона не знає, вперше його побачила лише у нотаріуса. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував та пояснив, що у середині 2018 року він познайомився з молодим чоловіком на ім`я [PERSON] . На початку листопада [PERSON] повідомив [PERSON] , що у нього є квартира і він хоче її оформити на своє ім`я, однак на той час у нього були проблеми із паспортом і він запропонував на декілька місяців оформити квартиру на його ім`я. Зі слів [PERSON] за цю послугу він повинен був сплатити [PERSON] . 300 доларів США., також пояснив, що це формальність і жодних проблем у відповідача не буде, йому потрібно буде лише приїхати до офісу нотаріальної контори та підписати документи. 28.11.2018 року [PERSON] на власному автомобілі приїхав до нотаріуса, де його познайомили з раніше невідомою йому [PERSON] і відрекомендували як продавця квартири, також там був [PERSON] та ще якийсь молодий хлопець. У кабінеті нотаріуса йому показали, де розписатися, він розписався і поїхав з офісу. Також відповідач [PERSON] зазначив, що зазначену квартиру придбав лише формально, грошові кошти за продаж квартири не отримував, до жодних інстанцій з приводу даної квартири не звертався. Оригінал договору, який йому надав нотаріус, [PERSON] передав слідчому у кримінальному провадженні. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Стрілець Д.В. - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідачів, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності № 39 від 10.01.2005 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 23.07.2016 року Серія [NUMBER] (а.с. 7). За відомостями, що містяться у Довідці з місця проживання про склад сім`ї та прописку Форма №3 від 28.10.2016 року №3819, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 31.07.1986 і по даний час (а.с. 9). Згідно листа КП «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 10.12.2018 КВ-2018 №48879 за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 10). У грудні 2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Пашковець О.В. для отримання Свідоцтва право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] (а.с. 51). Але під час оформлення документів було з`ясовано, що право власності на зазначену вище квартиру зареєстровано за іншою особою. У своїх позовних вимогах позивач стверджує, що квартира вибула з володіння його та батька без їхньої волі, згоди та вчинення певних дій, у результаті шахрайських дій відповідачів, у зв`язку з чим позивач звернувся до поліції із заявою про внесення відомостей до ЄРДР щодо незаконного заволодіння нерухомим майном. Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 10.12.2018 року спірна квартира належить [PERSON] , підставою виникнення права власності зазначено: договір купівлі-продажу, серія та номер:733, посвідчений 28.11.2018 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. (а.с. 12). З матеріалів справи та матеріалів, що були надані приватним нотаріусом Бригідою В.О. для огляду у судовому засіданні, вбачається, що 26.04.2011 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Натомість реєстрація права власності за [PERSON] на спірну квартиру відбулась лише 09.11.2018 року, про що внесено номер запису про право власності №28892214 державним реєстратором Київської міської філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Садківської сільської ради Погорєловою Д.С. У подальшому 28.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бригідою В.О. Як вбачається з відповіді Департаменту з питань державної реєстрації Київської міської адміністрації №074/07/1-560 від 20.02.2019 року, за інформацією, наданою відділом формування та обліку реєстраційних справ Департаменту, в результаті перевірки (пошуку) реєстраційних справ станом на 15.02.2019 року реєстраційна справа №1692657980000, а саме заява про державну реєстрацію права власності №31087265 від 09.11.2018 року та документи, сформовані державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Погорєловою Д .Ю. у журналі обліку надходження (вибуття) реєстраційних справ не зареєстровані та на зберігання до Департаменту не надходили (а.с. 69-70). З відповіді Київського державного нотаріального архіву №421/01-21 від 19.02.2019 року вбачається, що станом на 19.02.2019 року приватний нотаріус КМНО Стрілець Д.В. не передавав документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне архівне зберігання до Київського державного нотаріального архіву (а.с. 108). Також під час розгляду справи встановлено, що за фактом неправомірного відчуження спірної квартири проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018100030010167, відомості до ЄРДР внесені за заявою позивача [PERSON] (а.с. 15). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона з 2010 року по січень 2016 року доглядала за батьком позивача [PERSON] , який після інсульту був паралізований, майже не говорив та погано бачив. [PERSON] проживав сам, з квартири не виходив. Свідок зазначила, що знаходилась у квартирі цілий день, лише ввечері уходила додому, а зранку знову поверталася. В її присутності, крім синів та невісток [PERSON] , ніхто до квартири не приходив. Доступу до документів [PERSON] не мала, вони знаходились у дітей [PERSON] Догляд вона здійснювала до січня 2016 року, у подальшому за станом здоров`я звільнилася. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали у повному обсязі, зазначили, що у них на меті не було придбання спірної квартири, укладали та підписували вони договори купівлі-продажу лише на прохання знайомого, грошові кошти за придбання квартири не передавали, за продаж квартири грошові кошти не отримували. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Перевіривши матеріали справи, роз`яснивши процесуальні наслідки визнання позову, враховуючи, що представник відповідача позов визнав та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов в частині визнання недійсним договіру купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 26 квітня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В. підлягає до задоволення. Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі, суд враховує наступні вимоги закону. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За умовами вказаної статті сторони повинні вчинити певні дії для укладення договору, зокрема, передати та прийняти майно, сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено при розгляді справи, відповідачі не вчинили жодних дій, окрім підписання договорів, для укладення договору купівлі-продажу та для його виконання, майно не передавали та не приймали, до квартири не вселялися, у квартирі не реєструвалися, грошові кошти не передавали та не приймали. Викладене свідчить про те, що укладений між 26.04.2011 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., є недійсним. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає позовні вимоги [PERSON] у частині визнання недійсним вказаного договору підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, то слід зазначити наступне. За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пленум Верховного Суду України у Постанові №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» висловив позицію, за якою реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Враховуючи те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 26.04.2011 року, визнається судом недійсним, законним власником майна є [PERSON] , позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння також є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спірну квартиру, то слід відзначити наступне. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у разі наявності майна, такий позов має похідний характер від позовної вимоги про витребування майна. Якщо позов про витребування майна буде задоволений, майно підлягає поверненню первісному власнику, як фактично, так і юридично, що відповідно до ст. 5 ЦПК України буде відповідати передбаченому законом ефективному способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, викладені вище обставини, суд вважає, що визнання за позивачем права власності на спірну квартиру буде повторним, що законом не передбачено. Крім того, визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для реєстрації за позивачем права власності на спірну квартиру. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 2700,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial