Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач 29.12.2015року звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", уточнивши 18.12.2017року свої позовні вимоги, просив: стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь позивача компенсацію за невикористану основну відпустку у розмірі 1819,44грн. та за невикористану додаткову відпустку у розмірі 9357,12грн.; стягнути компенсацію за несвоєчасно виплачені доходи при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки у розмірі 215,49грн.; стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку станом на 18.12.2017року 242224,16грн. з коригуванням остаточної суми на мномент винесення рішення по справі; стягнути компенсацію за несвоєчасно виплачені доходи станом на 18.12.2017 192280,47грн., з коригуванням остаточної суми на момент винесення рішення по справі; компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.( а.с.191-193 том № 2). Справа розглядалась неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016року справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29 жовтня 2008 року позивач був призначений на посаду виконуючого обов'язки механіка дільниці ВСП «Шахта Благодатна» ВАТ «Павлоградвугілля». 09 січня 2009 року позивач був переведений на посаду механіка дільниці ВСП «Шахта Благодатна» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», з якої 25 березня 2013 року був переведений на посаду начальника дільниці технологічного комплексу №2 Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені [PERSON]» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 06 червня 2013 року позивач був переведений заступником механіка дільниці технологічного комплексу №2 Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені [PERSON]» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 26 листопада 2013 року позивач був переведений на посаду механіка дільниці технологічного комплексу №2 Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені [PERSON]» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», з якої був звільнений 02 лютого 2015 року за згодою сторін( а.с.39 том № 1). При звільненні позивача 02.02.2015 року відповідач у порушення вимог ст. 47 та 116 КЗпП України повністю не виплатив йому всі суми, що належать йому від підприємства, сплативши лише 06.02.2015 року 4500 грн. та 413,43грн. 06.03.2015р. Решту належних позивачу коштів, а саме 215,49 грн. заробітної плати та 1819,44грн. компенсації за невикористану основну відпустку( 7 днів відпустки х середньоденну заробітну плату на нарухування відпускних 259,92=1819,44), та 9357,12грн. компенсації за невикористану додаткову відпустку( 36х259,92=9357,12) відповідачем не сплачено. У зв"язку з тим, що судовий процес триває понад два роки, позивач вважає, на необхідне нарахувати коменсацію за несвоєчасно виплачені доходи. Також, оскільки усі належні суми при звільненні на його думку, не виплачені, просить стягнути з відповідача середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати по день винесення рішення суду та моральну шкоду. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 7 621, 28 грн., оскільки відповідач сплатив 23.01.2015 р. заробітну плату (аванс за січень 2015 р.) у сумі 2561,00 грн., та, вже після звільнення позивача, 06.02.2015року та 06.03.2015року, 4988, 90 грн. та 413,43 грн., відповідно, включаючи 203,60грн. премії. Тобто,затримка розрахунку складає 23 дні(по 06.03.2015), середньоденний заробіток 331,36 х 23 = 7621,28грн. В інший частині просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що всі належні позивачу кошти як компенсацію невикористаних останнім днів відпусток, а саме за 33 дні невикористаних основних і додаткових відпусток, позивач своєчасно отримав. У наданому суду відзиву( оформленому як заперечення), відповідач стверджує, що до сплати позивачу на день звільнення 02.02.2015року належала сума 9345,79грн. без урахування обов"язкових платежів: 509грн. за 2 виходи у лютому місяці 2015року; 2339,28грн. компенсації за невикористану відпустку у кількості 9 днів; 6238,08грн. компенсації за невикористану відпустку у кількості 24 дні, 101,80грн. премії ІТР за груповими показниками, 101,8грн. пермії ІТР за індивідуальними показниками, 40грн. щомісячної винагороди за вислугу років, 15,83 індексації зарплати. Після утримання із належної позивачу суми 9345,79грн. ЄСВ - 336,45грн. НДФЛ 1351,40грн., військового збору 140,19грн., 33% аліментів - 2480,86грн., страховки 30грн., профспілкових внесків 93,46грн., позивачу до сплати на день звільнення належало 4913,43грн.( за виключенням премії, яка здійснюється за результатами роботи за місяць лютий). Відповідач 06.02.2015перерахував позивачу на особистий рахунок 4500грн., решту коштів в сумі 413,43грн., включаючи суму премії 203,60грн. та недоплачену в день звільнення суму 209,83грн.(4709,83 -4500=209,83грн.) перерахував у найближчі дні - 06.03.2015. Період затримки розрахунку відповідно до рекомнендацій Міністерства соцполітики України від 09.09.2014 № 10196/0/14-14-13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" складає 19 робочих днів у лютому 2015 + 4 робочі дні у березні 2015, а всього 23 дні. Середньоденна заробітна плата позивача відповідно до довідки № 13/185 від 20.07.2015року складає 331,36грн., 23х 331,36грн.= 7621,28грн.( а.с.182 том № 2). За результатами атестації робочого місця у позивача було право на основну щорічну та додаткову відпустку за ненормовий робочий день за періоди: 29.10.2008 - 28.10.2009 - 24 календарних дні основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2009 - 28.10.2010 - 24 календарних дні основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2010 - 28.10.2011 - 26 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.20.2011 - 28.10.2012 - 26 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.20.2012 - 28.10.2013 - 28 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2013 - 28.10.2014 - 28 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2014 - 02.02.2015 - 7 календарних днів основної відпустки та 2 календарних дня додаткової відпустки за період з 29.10.2014 по 08.12.2014; Тобто, позивач в цілому за весь період своєї роботи на шахті "Благодатна" ВСП "ШУ імені [PERSON]"ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» мав право на 207 календарних днів щорічної відпустки (163 календарні дні основної відпустки та 44 календарні дні додаткової відпустки). 176 днів позивач використав , а 33 дні йому компенсовано при звільненні( а.с.184 том№2). Відтак, підстави для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення суду, коменсацій , та, відповідно, стягнення завданої при цьому моральної шкоди, на думку відповідача, відсутні. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON],[PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем із 29.10.2008 р. по 02.02.2015 р., що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.5-6 том № 1). Так, 29 жовтня 2008 року позивач був призначений на посаду виконуючого обов'язки механіка дільниці ВСП «Шахта Благодатна» ВАТ «Павлоградвугілля», 09 січня 2009 року переведений на посаду механіка дільниці ВСП «Шахта Благодатна» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», 25 березня 2013 року переведений на посаду начальника дільниці технологічного комплексу №2 Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені [PERSON]» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (а.с.60том № 1), 06 червня 2013 року переведений заступником механіка дільниці технологічного комплексу №2 Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені [PERSON]» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», 26 листопада 2013 року переведений на посаду механіка дільниці технологічного комплексу №2 Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені [PERSON]» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (а.с.61том № 1). Згідно із ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 02 лютого 2015 р. розпорядженням відповідача №20/5-к позивача [PERSON], т.н.14416 механіка дільниці технологічного комплексу поверхні №2 ВСП «ШУ ім. Героїв Космосу"» ПАТ( на даний час ПрАТ) «ДТЕК Павлоградвугілля» було звільнено за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗПП України (а.с.39том№1). Із даним розпорядженням позивача було ознайомлено, що підтверджується його особистим підписом у рядку «З розпорядженням ознайомлений» та зазначенням дати ознайомлення - 02.02.2015 р. Підставою для видання вказаного розпорядження була заява позивача від 02.02.2015 р. (а.с.59 том № 1). Відповідачем було складено наказ - розпорядження №20/5 к про припинення трудового договору від 02.02.2015 р. щодо позивача, де, зокрема, у графі «контрольна сума» вказано «4500», а графі «компенсація за» вказано «відпустка 33 дні». Із даним розпорядженням позивача було ознайомлено, що підтверджується його особистим підписом у рядку «Підпис робітника». Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як визнано самим відповідачем, та вбачається із детального аналізу наданого позивачем розрахункового листка за лютий 2015 р. (а.с.10, 42 том № 1), після утримання із належної позивачу суми 9345,79грн. ЄСВ (336,45грн.), НДФЛ (1351,40грн.), військового збору (140,19грн.), 33% аліментів (2480,86грн.), страховки (30,00грн), профспілкових внесків (93,46грн.) позивачу до сплати на день звільнення належало 4913,43грн. Як вбачається із виписки з карткового рахунку позивача від 25.05.2015 р. про банківські операції за картковим рахунком позивача в період з 06.01.2015року по 30.03.2015 року, в рахунок належним позивачу коштів відповідач сплатив 23.01.2015 р. заробітну плату (аванс за січень 2015 р.) у сумі 2561,00 грн., та, вже після звільнення позивача, 06.02.2015року та 06.03.2015року, 4988, 90 грн. та 413,43 грн., відповідно , включаючи 203,60грн. премії( а.с.9 том № 1). Відповідно до ст.117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У даній справі мала місце затримка у виплаті тривалістю 23 дні. Середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 331,36грн. зазначена в довідці відповідача №13/185 від 20.07.2015р. (а.с.40). Оскільки її розрахунок здійснено відповідно до розділу 3 Постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 р «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за якою при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених в п.4 цього ж розділу виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, то така сума вірно розрахована відповідачем виходячи із розміру заробітної плати позивача, зазначеної у розрахункових листах, що надавалися йому відповідачем (а.с.10). Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає - 331,36грн. х 23 дні затримки розрахунку = 7 621, 28 грн., без урахування 15 % податку з фізичних осіб та 1,5 % військового збору. Отже, визнання відповідачем позову в сумі 7 621, 28 грн. не суперечить закону, не порушує права та інтереси інших осіб, тому приймається судом. П.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у це й день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В той же час суд вважає недоведеними вимоги позивача про наявність у відповідача заборгованості при звільненні, яку не погашено до цього часу щодо виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки у розмірі 1819,44грн., та за невикористану додаткову відпустку у розмірі 9357,12грн. , а також компенсації за несвоєчасно виплачені доходи при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки у розмірі 215,49грн. Тому вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 242224,16 грн. та компенсації за несвоєчасно виплачені доходи в сумі 192280,47грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.24 Закону України "Про відпустки", ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно із вимогами ст.75 КЗПП України, ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Позивач як працівник вугільної промисловості, що визнано і відповідачем, користувавсяя правом на відпустку більшої тривалості, із збільшенням на 2 дні за кожних два відпрацьованих роки, при цьому загальна тривалість щорічної основної відпустки не повинна перевищувати 28 календарних днів. Відтак, позивач мав право на основну щорічну і додаткову відпустку за періоди 29.10.2008р. - 28.10.2009р. 24 календарних дні основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2009р. - 28.10.2010р. 24 календарних дні основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2010р. - 28.10.2011р. 26 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2011р. - 28.10.2012р. 26 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2012р. - 28.10.2013р. 28 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2013г. - 28.10.2014р. 28 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки; 29.10.2014р. - 28.10.2015р. 28 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки. Свідки [PERSON] - керівник департаменту по роботі з персоналом ШУ "імені [PERSON]" ПрАТ ДТЕК "Павлоградвугілля" суду пояснив, що за професією позивача "механік дільниці технологічного комплексу поверхні" за результатами атестації, проведеної на шахті "Благодатна", надавалася основна відпустка 24-28 календарних днів( в залежності від стажу роботи) та додаткова відпустка у 7 календарних днів за ненормовий робочий день. За результатами атестації на ШУ "імені [PERSON] такою ж професією додаткова відпустка взагалі не передбачалася. Однак при об"єднанні та входженні шахти "Благодатна" до складу ШУ "імені [PERSON]" ПрАТ ДТЕК "Павлоградвугілля" з 01.01.2013року, були прийняті висновки атестації по шахті "Благодатна" без змін, до проведення наступногої атестації, яка була проведена у встановлений строк у грудні 2014року. Тому позивач мав у період роботи до проведення чергової атестації 08.12.2014 право на 7 днів додаткової відпустки на рік за ненормовий робочий день, як це було прийняте за результатами атестації, проведеної на шахті "Благодатна". Свідок [PERSON], - начальник відділу труда та заробітної плати ШУ "імені [PERSON]" ПрАТ ДТЕК "Павлоградвугілля" суду пояснив, що у період 2005-2014 років проводились дві атестації на шахті "Благодатна", атестація 2009року діяла до грудня 2014року, за результатами цих атестацій за професією позивача - механік технологічного комплексу поверхні, не була передбачена додаткова відпустка за шкідливі умови праці, позивач на відміну від підземних працівників користувався тільки одним видом додаткової відпустки- за ненормовий робочий день у кількості 7 календарних днів. У наказах про надання відпусток за період роботи позивача не завжди правильно було відображено, яку саме додаткову відпустку надано, це було обумовлено як непрофесійністю працівників відділу кадрів,так і недоліками програмного забезпечення, яке було зроблено так, що додаткова відпустка за ненормовий робочий день зазначалася як відпустка " за особливий характер праці". Із письмових пояснень начальника відділу кадрів шахти "Благодатна" [PERSON] вбачається, що дійсно не у всіх розпорядження про надання механіку дільниці ТКП [PERSON] за період з 29.10.2008року по 02.02.2015року були зазначені періоди, за які надана відпустка, конкретна кількість днів та види відпусток. За неналежний контроль за підлеглими працівниками в тому числі відносно порядку оформлення розпоряджень про надання відпусток і внесення відповідних записів в карточку форми Т-2 [PERSON] понесла дисциплінарну відповідальність( а.с.214 том 2). Матеріалами справи підтверджується що за результатами проведених атестацій позивач мав право саме на додаткову відпустку за ненормовий робочий день у кількості 7 календарних днів( а.с.215-216.224-226,235том2). У зв"язку з вищевикладеним суд критично оцінює довідку № 15/2015 від 31.08.2015року( а.с.109 том 2) щодо наявності у позивача права на додаткову відпустку за шкідливі умови праці, як неправдиву і неконкретну, оскільки вона спростовується матеріалами атестацій та показаннями свідка [PERSON] в судовому засіданні, яким й була підписана вказана довідка. Із особової картки позивача (а.с.110-111том 1) вбачається, що він використав всі дні основної та додаткової відпустки за період із 29.10.2008р. по 28.10.2012р. За період з 29.10.2012р. по 28.10.2013р. позивач використав всі дні основної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки, а 2 календарних дні додаткової відпустки йому було компенсовано при звільненні. Так само за період із 29.10.2013 р. по 28.10.2014р. позивач використав 13 календарних днів основної відпустки, а 15 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки було компенсовано при звільненні.7 календарних днів основної відпустки та 2 календарних днів додаткової відпустки за період із 29.10.2014р. по 02.02.2015р. позивачу було компенсовано при звільненні. Таким чином, судом встановлено, що при звільненні позивачу було компенсовано у сукупності 33 дні невикористаних ним днів щорічної відпустки. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В обґрунтування факту спричинення йому моральної шкоди позивач посилався на те, що йому внаслідок не виплати повного фактичного розрахунку при звільненні була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він безпідставно був позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім'ї. Вказує, що внаслідок не проведення виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні йому було завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 100 000 гривень. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що внаслідок несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні позивачу була спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період тривання затримки у виплаті заборгованості відповідачем та її розмір, істотність вимушених змін у його житті через невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав позивача. Враховуючи час, який пройшов від моменту звільнення, неправомірну позицію відповідача, який протягом усього періоду розгляду справи не виплатив позивачеві суму середнього заробітку 7621, 28 грн., з законністю якої він погодився, і вимоги в цій частині визнав, суд приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Судові витрати стягуються з відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, відповідно ст.141 ЦПК України. Заявлена позивачем сума позову - 545896,68грн., задоволено - 17 621,28грн., тобто 3% від ціни позову. Тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на сплату судового збору при зверненні до апеляційної та касаційної інстанцій 535,92грн. ( а.с.200 том 1) та 1501,97грн.( а.с.15 том2) в частині 45грн.05коп.

Outcome: partial