Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась з позовом до суду, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Сарненське міське бюро технічної інвентаризації" Сарненської міської ради Рівненської області Новака Руслана Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35923531 від 30.06.2017 року, відповідно до якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстроване право власності за [PERSON] , [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , номер запису про право власності: 21165192, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1288436356218. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 11 вересня 2019 року позивач отримала позовну заяву та ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користувння житловим приміщенням та примусове зняття їх з реєстраційного обліку. До позовної заяви було додано ксерокопію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 90858679 від 30.06.2017 року, з якого вона дізналась, що державним реєстратором Комунального підприємства «Сарненське міське бюро технічної інвентаризації» Сарненської міської ради Рівненської області Новаком Р.В. за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації 27.06.2017 року, номер запису про право власності: 21165192, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1288436356218. Підставою внесення запису про право власності є рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Сарненське міське бюро технічної інвентаризації» Сарненської міської ради Рівненської області Новака Руслана Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35923531 від 30.06.2017 року. Вищевказане рішення реєстратора позивач вважає таким, що прийняте не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений чинним Законодавством України, а відтак є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований у 1952 році її прадідом - [PERSON] , який [INFO] помер. Оскільки прадід заповіту не залишив, тому спадкування відбувалось за законом. На день смерті спадкодавця [PERSON] разом із ним була зареєстрована, проживала та вела спільне господарство його дружина [PERSON] та з огляду на те, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, інших спадкоємців за законом першої черги, які б прийняли спадщину не було, була єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після його смерті в тому числі і житловий будинок, який належав померлому та обліковувався за ним, що розташований в [ADDRESS] . Однак, за життя своїх спадкових прав вона належним чином не оформила. 16 грудня 2003 року [PERSON] було складено заповіт, за яким вона на випадок своєї смерті заповіла житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікати, все належне їй майно правнучці [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчено секретарем Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області та зареєстровано в реєстрі за №198. [INFO] [PERSON] померла. На момент смерті вона проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею за тією ж адресою з 07 травня 2007 року по 19 вересня 2019 року була зареєстрована [PERSON] , а тому вважає, що прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки спадкова справа нотаріусом після її смерті не заводилася, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає. У визначений законом строк нею не було подано заяву про відмову від спадщини, а тому вважає себе єдиною особою, яка має всі законні підстави для оформлення права власності в порядку спадкування шляхом оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, вказує, що законодавством не встановлено строку для оформлення спадкових прав, а тому до нотаріуса вона ще не зверталася, але бажає це зробити в майбутньому, шляхом реєстрації права власності та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Крім того, вказує, що виписка з погосподарської книги, на підставі якої державний реєстратор приймав рішення про реєстрацію права власності була спотвореною та не відповідала дійсності, оскільки Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області 21 квітня 2017 року видана виписка №892, відповідно до якої будинок [ADDRESS] рахується за [PERSON] . Тоді, як згідно виписки із погосподарської книги №13, виданою Висоцькою сільською радою пізніше, тобто 29 жовтня 2019 року за №1403, житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , належав померлому [PERSON] та обліковувався за ним. З відомостей про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність державному реєстратору надана довідка, видана Висоцькою сільською радою 29 травня 2017 року № 1086, в якій вказано, що земельної частки (паю) на ім`я [PERSON] на території сільської ради не зареєстровано. Вважає прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок незаконним, так як воно ґрунтується на недостовірних документах та відомостях, а тому позов просить задоволити. Від представника відповідача [PERSON] до початку розгляду справи надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить в задоволенні позову відмовити, оскільки [PERSON] проживала та зареєстрована в житловому будинку по [ADDRESS] з 08 листопада 2006 року і по даний час. До дня смерті вона доглядала [PERSON] , яку і поховала. Про існування заповіту [PERSON] ніколи не говорила. Разом з [PERSON] , окрім [PERSON] , у спірному будинку без реєстрації до самої смерті проживала її мати. Тому твердження [PERSON] , що вона проживала із прабабусею [PERSON] до самої смерті, не відповідає дійсності, оскільки з 04 травня 2007 року у житловому будинку ні вона, ні її мати не проживали, а були тільки зареєстровані. Після смерті прабабусі [PERSON] , [PERSON] залишилась проживати у житловому будинку, зробила ремонт та доглядає за будинком по даний час. Позивач знала про смерть прабабусі, була на її похоронах та маючи заповіт, не скористалась своїм правом звернутись до нотаріуса та отримати свідоцтво про прийняття спадщини по заповіту. Вважає, що Висоцька сільська рада законно видала позивачу виписку з погосподарської книги №13, особовий рахунок № [NUMBER] , що будинок [ADDRESS] рахується за [PERSON] . Наявність реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] не свідчить про те, що вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що із запереченнями, викладеними у відзиві, не погоджується та вважає їх необгрунтованими, зазначивши, що 16 грудня 2003 року секретарем Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , яким на випадок своєї смерті житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікати, все належне їй майно вона заповіла на неї. Посилання відповідача на те, що [PERSON] про існування заповіту ніколи не говорила, а навпаки 11 лютого 2010 року видала довіреність на визнання права власності в судовому порядку не підміняє волевиявлення заповідача щодо розпорядження своїм майном на випадок своєї смерті. Мета з якою посвідчувалась довіреність від імені [PERSON] - це оформлення права власності на житловий будинок за нею, а заповіт, складений від її імені - це було розпорядження майном після її смерті. Позивач вказує, що оскільки після смерті [PERSON] спадкова справа нотаріусом не заводилась, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає, а позивач на момент відкриття спадщини була зареєстрована з нею за однією адресою і у визначений законом строк не було подано заяви про відмову від спадщини, вважає себе такою, що спадщину за заповітом прийняла. На твердження відповідача у відзиві на позовну заяву, що позивач знала про смерть прабабусі, однак не звернулася до нотаріуса для отримання свідоцтва про прийняття спадщини по заповіту зазначила, що для спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. Отже, якщо особа не була зареєстрована з померлим, то вона повинна подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. В іншому випадку подається заява про видачу свідоцтва про право на спадщину. Різниця в тому, що якщо в у першому випадку цивільним законодавством чітко встановлений строк для прийняття спащини у 6 місяців, то в іншому, не передбачено протягом якого часу спадкоємець повинен звернутися із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Вважає твердження представника [PERSON] щодо правомірності реєстрації за останньою права власності на спірний житловий будинок безпідставним, оскільки житловий будинок збудований у 1952 році та належав [PERSON] , після якого спадщину прийняла його дружина [PERSON] . Вищевказаний будинок належить до спадкової маси, яка залишилась після смерті [PERSON] і має набуватися у власність спадкоємцями як спадщина. Процедура реєстрації права власності, передбачає можливість такої реєстрації за померлою особою (спадкодавцем). Для цього на підставі заяви спадкоємця подаються документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно; витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, яким заведено відповідну спадкову справу. Тобто, реєстрація права власності повинна була бути здійснена за померлим [PERSON] , а не за відповідачем [PERSON] . 06 лютого 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом та просить: визнати [PERSON] такою, що не прийняла спадщину після смерті прабабусі [PERSON] та не проживала за місцем реєстрації на час відкриття спадщини в [ADDRESS] із липня 2009 року; визнати заповіт недійсним від 16 грудня 2003 року, посвідчений секретарем Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за №198, яким на випадок своєї смерті прабабуся [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікати, все належне їй майно заповіла правнучці [PERSON] . Крім того, просить відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] та стягнути з останньої судові витрати. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] обгрунтовує тим, що вона проживала та була зареєстрована в житловому будинку по [ADDRESS] з 08 листопада 2006 року і по даний час. До дня смерті доглядала [PERSON] , яку і поховала. Про існування заповіту [PERSON] ніколи не говорила, а навпаки 11 лютого 2010 року було видано довіреність на визнання права власності в судовому порядку. Підпис [PERSON] , що на довіреності не збігається з її підписом, що на заповіті, тому є сумніви, що заповіт, який надала [PERSON] є волевиявленням прабабусі. Вважає, що отримала спадкове майно відповідно до вимог чинного законодавства та зареєструвала його. Наявність реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не свідчить про те, що вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Відтак, є всі переконливі доводи, що [PERSON] не прийняла спадщину після смерті померлої [PERSON] , оскільки на момент її відкриття була зареєстрована, не проживала за місцем реєстрації та пропустила строк для звернення із заповітом до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, а тому на її думку є усі підстави визнати заповіт недійсним. Від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, де у задоволенні зустрічного позову просить відмовити в повному обсязі, оскільки такі позовні вимоги є необгрунтовані та безпідставні з підстав викладених у первісному позові та у відповіді на відзив на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за первісним позовом позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Крім того, подав заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним та просив відмовити з цих підстав в їх задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом просив відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки він є необгрунтований та задоволити зустрічний позов з викладених у ньому підстав. Крім того, просили поновити пропущений строк за позовною вимогою про визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні представник відповідача Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом не визнала в повному обсязі, вказавши, що Висоцькою сільською радою, як органом місцевого самоврядування ведеться погосподарський облік. Проте, метою такого обліку є, не встановлення права власності, чи іншого права, а ведення обліку об`єктів, які знаходяться на території сільської ради. При цьому не вимагається при веденні погосподарського обліку вказувати головою домогосподарства саме власника житлового будинку. Житловий будинок 1952 року побудови, що розташований в [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] , а після його смерті його дружині [PERSON] , пізніше з невідомих їй причин, він почав рахуватись за [PERSON] . Реєстрація права власності на вказаний будинок відбулась в тому числі, на підставі виписки із погосподарської книги №13 від 21 квітня 2017 року. Також додала, що у виданій виписці з погосподарської книги, на підставі якої було зареєстровано право власності за [PERSON] не зазначено, що вказаний будинок знаходиться у власності [PERSON] , а відповідно до особового рахунку погосподарського обліку, вказаний будинок знаходиться лише в її користуванні, а не власності. Від відповідача державного реєстратора Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області Ющенко І.І. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом слід задоволити, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90858679 від 30.06.2017 року судом встановлено, що 27 червня 2017 року, державним реєстратором Комунального підприємства «Сарненське міське бюро технічної інвентаризації» Сарненської міської ради Рівненської області Новаком Русланом Васильовичем на підставі заяви за реєстраційним номером: 22963671 від 27.06.2017 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності: 21165192, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1288436356218. Підставою внесення запису про право власності є рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Сарненське міське бюро технічної інвентаризації» Сарненської міської ради Рівненської області Новака Руслана Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35923531 від 30.06.2017 року. Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер:77/17, виданий 06.06.2017, видавник: ФОП [PERSON] ; виписка з погосподарської книги, серія та номер: 897, виданий 21.04.2017 року, видавник: Висоцька сільська рада; довідка, серія та номер: 1086, видана 29.05.2017, видавник: Висоцька сільська рада (а.с.148). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ, які вже відбулися, з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Так, згідно з п.п.6, 7, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. При огляді в судовому засіданні, витребуваної за клопотанням позивача [PERSON] , реєстраційної справи №1288436356218 (а.с.138-148) було встановлено, що із заявою про державну реєстрацію права власності на реєстрацію об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , звернулась [PERSON] . Підставою внесення запису про право власності було рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Сарненське міське бюро технічної інвентаризації» Сарненської міської ради Рівненської області Новака Руслана Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35923531 від 30.06.2017 року. Разом із заявою для проведення даної реєстрації було надано: технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , станом на 06 червня 2017 року за інвентаризаційною справою 77/17, видавник: ФОП [PERSON] (а.с.141-145); виписку з погосподарської книги, виданої Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області за вих. №897, від 21.04.2017 року (а.с.139); довідку, видану виконавчим комітетом Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області за вих. №1086, від 29.05.2017 року (а.с.140). Відповідно до п.14 ст.27 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі: інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до п.2.3 ч.3 ст.10 Закону №1952-IV, державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Враховуючи, що спірний житловий будинок побудований до 05 серпня 1992 року, державна реєстрація передбачає окрему процедуру державної реєстрації. Так, відповідно до п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Пунктом 43 вказаного вище Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Відповідно до п.66 вказаного вище Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. У разі коли нерухоме майно розташоване в межах декількох територій - Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва чи м. Севастополя, державна реєстрація прав проводиться в межах однієї території, що обрана заявником. Всупереч п.66 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця не було подано необхідні для відповідної реєстрації документи, що передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно; витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Як вже було зазначено вище, державному реєстратору для реєстрації було подано виписку з погосподарської книги, видану Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області за вих. №897, від 21.04.2017 року, де значиться, що згідно погосподарської книги №13, особовий рахунок [NUMBER] , будинок [ADDRESS] рахується за [PERSON] (а.с.159). Разом із тим, як вже було встановлено судом та підтверджується оглянутими в судовому засіданні копіями погосподарських книг за 1996-2020 роки, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] рахується за [PERSON] (а.184-190). Тому, виписка з погосподарської книги на підставі якої державний реєстратор приймав рішення про реєстрацію права власності була видана на підтвердження користування, а не володіння [PERSON] даним будинком, що було підтверджено в судовому засіданні представником Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області. З виписки з погосподарської книги за вих. №1403 від 29 жовтня 2019 року, виданою Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області встановлено, що згідно погосподарської книги №13, особовий рахунок № [NUMBER] за 1996-2000 роки, житловий будинок [ADDRESS] , рахується за [PERSON] (а.с.18). Відповідно до п.1, 2 розділу І Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженого Наказом Державної служби статистики України 11.04.2016 року за № 56, погосподарський облік, як вид первинного обліку, передбачений для накопичення і систематизації відомостей, які збирають сільські, селищні, міські ради територіальних громад (об`єднаних територіальних громад) (далі - місцеві ради) по кожному з розташованих на їхній території сільських населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень. Погосподарський облік ведуть з урахуванням норм чинного законодавства з питань захисту персональних даних. Цей облік не передбачає реєстраційних дій і не несе жодних правових наслідків для об`єктів, відносно яких він здійснюється. Також державному реєстратору для реєстрації було надано довідку, яка видана виконавчим комітетом Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області за вих. №1056, від 29.05.2017 року, про те, що земельної частки (паю) на імя [PERSON] на території сільської не зареєстровано. Розмір земельної ділянки становить 0.25 га, в тому числі під будівлями 0.25 га, під городом 0.20 га, під пасовищем немає під сіножаттю немає, яка рахується за [PERSON] . Однак, із вказаної довідки, як того вимагає п.42 Порядку державної реєстрації не вбачається, що в користування [PERSON] надавалась земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Узагальнюючи вищевикладене, слід зауважити, що п. 66 вказаного Порядку надає повноваження спадкоємцю померлої особи вчинити певні юридичні дії, які б вчинив сам спадкодавець, якби був живим. Виходячи з наведеного, на підставі заяви спадкоємців здійснюється внесення записів про права спадкодавця, якщо останні вже виникли та це підтверджено відповідними правовстановлюючими документами. Таким чином, оскільки виписка з погосподарської книги за вих. №897, від 21.04.2017 року, яка видана Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області, спростовується випискою з погосподарської книги за вих. №1403 від 29 жовтня 2019 року, виданою Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області, де вказано, що житловий будинок [ADDRESS] , рахується за [PERSON] , тому у відповідності до п.66 вказаного вище Порядку, реєстрація права власності повинна була бути здійснена за померлим [PERSON] . Отже, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Сарненське міське бюро технічної інвентаризації» Сарненської міської ради Рівненської області Новаком Русланом Васильовичем рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] є таким, що прийняте з порушенням встановлених вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому запис про право власності, внесений на підставі вказаного рішення, слід скасувати. Звернувшись до суду позивач за первісним позовом [PERSON] просила визнати незаконним та скасувати вказане рішення державного реєстратора. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Пунктом першим частини першої статті 2 Закону №1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 26 Закону №1952-IV, встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування), що визначено частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року № 12-158гс18 № 925/1265/16 ст. 5.17). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи вимоги ч.2 ст.5 ЦПК України, в даному випадку належним способом захисту прав позивача слід визнати скасування запису про проведення державної реєстрації права власності, а тому запис державного реєстратора Комунального підприємства "Сарненське міське бюро технічної інвентаризації" Сарненської міської ради Рівненської області Новака Руслана Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35923531 від 30.06.2017 року, слід скасувати. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що не прийняла спадщину після смерті прабабусі [PERSON] та не проживала за місцем реєстрації на час відкриття спадщини в [ADDRESS] із липня 2009 року, а також визнати заповіт недійсним від 16 грудня 2003 року, посвідчений секретарем Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за №198, яким на випадок своєї смерті прабабуся [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікати, все належне їй майно заповіла правнучці [PERSON] . У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-137цс13. З листа Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області за вих. №02-22/1126 від 29 листопада 2019 року, встановлено, що починаючи з 1952 року по 1999 рік, земельна ділянка на якій розміщений будинок [ADDRESS] обліковувалась за [PERSON] (а.с.19). Отже, оскільки житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований на ділянці, яка обліковувалася за [PERSON] , тому такий будинок вважався особистою власністю забудовника, тобто [PERSON] . Вказане підтверджується зазначеною вище випискою з погосподарської книги за вих. №1403 від 29 жовтня 2019 року, виданою Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області (а.с.18). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16 серпня 1999 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с.12). Як вбачається із копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 12 травня 1949 року, дружиною [PERSON] була [PERSON] (а.с.16). Як вбачається із довідки №1404, виданої 29 жовтня 2019 року виконавчим комітетом Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області [PERSON] , [INFO] , на день смерті проживав в житловому будинку [ADDRESS] . Разом із ним були зареєстровані, проживали, вели спільне господарство: дружина - [PERSON] та онук [PERSON] (а.с.13). Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року, то до цих відносин застосовується законодавство, яке діяло на час їх виникнення, за чинним на той час законодавством. Згідно ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) (далі ЦК УРСР) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст.527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Так, як померлий [PERSON] заповіту не залишив, то спадкування відбулось за законом. Згідно довідки №524/01-09 від 02 листопада 2019 року, виданої приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Таборовцем М.І., спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с.23). Вказане підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру за №58559391 від 02 грудня 2019 року (а.с.20). Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу УРСР, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" №18/5 від 14 червня 1994 року, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за №152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка і житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради і народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що і спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Таким чином, оскільки спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, інших спадкоємців за законом першої черги, які б прийняли спадщину не було, а [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тому вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] в тому числі і житловий будинок, який належав померлому та обліковувався за ним, що розташований в [ADDRESS] . Однак, за життя своїх спадкових прав вона належним чином не оформила. 16 грудня 2003 року секретарем Висоцької сільської ради Дубровицього району Рівненської області був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №198 заповіт, яким [PERSON] заповіла житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікати та все належне їй майно своїй правнучці [PERSON] (а.с.17). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 25 жовтня 2010 року (а.с.14). Як вбачається із довідки за №1682 від 02 вересня 2015 року, довідки №1405 від 29 жовтня 2019 року та довідки №144 від 23 січня 2020 року, виданих виконавчим комітетом Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області, [PERSON] , [INFO] , на день смерті [INFO] проживала в житловому будинку [ADDRESS] . Разом із нею були зареєстровані і проживали та вели спільне господарство: онука - [PERSON] з 08.11.2006 року по даний час; правнук - [PERSON] з 08.11.2006 року по даний час; онука - [PERSON] з 04.05.2007 року по 19.09.2019 року; правнука - [PERSON] з 31.08.1993 року по 19.09.2019 року та дочка [PERSON] з 03 січня 2010 року по 03 червня 2019 року (а.с.15, 50). Реєстрація [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] також підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у копії її паспорта серії [NUMBER] (а.с.6-7). Відповідно до ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За правилами ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно довідки №526/01-09 від 02 листопада 2019 року, виданої приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Таборовцем М.І., після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась (а.с.22). Вказане підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру за №58559436 від 02 грудня 2019 року (а.с.21). Відповідно до статтей 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ на одинадцятій - шістнадцятій сторінці паспорту робляться відмітки про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. Відповідно до пункту 210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, у редакції, чинній на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Відповідно до пункту 211 вказаної вище Інструкції, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №360/2312/16-ц (провадження №61-5221св18) дійшов висновку про те, що сама реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про "автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини". При цьому у вказаній постанові зазначено, що спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця, і нотаріус буде вважати цього спадкоємця таким, що прийняв спадщину. Разом із тим, тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено, як відміткою у паспорті так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Окрім того, у правовій позиції, викладеній ВССУ в Ухвалі від 02.11.2016р. у справі № 716/309/14, вказано, що спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Твердження [PERSON] , про те, що [PERSON] не проживала за місцем реєстрації, в підтвердження чого надано довідку за вих. №73 від 10 лютого 2020 року, видану Комунальним закладом вищої освіти "Рівненська медична академія Рівненської обласної ради", про те, що [PERSON] з 01 вересня 2009 року по 30 червня 2013 року навчалась в Рівненському державному базовому медичному коледжі, та була забезпечена місцем в гуртожитку (а.с.128), є безпідставним, оскільки саме по собі навчання в коледжі не свідчить про те, що [PERSON] не проживала за місцем реєстрації. Отже, оскільки після смерті [PERSON] спадкова справа нотаріусом не заводилась, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає, а [PERSON] на момент відкриття спадщини була зареєстрована з нею за однією адресою і нею у визначений законом строк не було подано заяви про відмову від спадщини, тому вона є такою, що спадщину за заповітом прийняла. Тому підстав для задоволення позовної вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що не прийняла спадщину, після смерті прабабусі [PERSON] та не проживала за місцем реєстрації на час відкриття спадщини в [ADDRESS] із липня 2009 року немає. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просила також визнати недійсним заповіт від 16 грудня 2003 року, посвідчений секретарем Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за №198, яким на випадок своєї смерті [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікати, все належне їй майно заповіла правнучці [PERSON] . Вказуючи, що підпис на довіреності [PERSON] , якою остання уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в судах у справі про визнання права власності не збігаються з її підписом, що є в заповіті. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1,2 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Твердження [PERSON] , про те, що підпис на довіреності [PERSON] , якою остання уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в судах у справі про визнання права власності та у заповіті не збігаються є безпідставним, оскільки є нічим не підтверджені. В зустрічному позові [PERSON] вказувала про проведення експертизи, однак на запитання суду з приводу необхідності подачі такого клопотання, представник відповідача за первісним позовом та зустрічним позовом вказав, що таке клопотання заявляти немає потреби. Посилання позивача за зустрічним позовом, на те, що [PERSON] про існування заповіту ніколи не говорила, а навпаки 11 лютого 2010 року видала довіреність на визнання права власності в судовому порядку, не підміняє волевиявлення заповідача, щодо розпорядження своїм майном на випадок своєї смерті, адже довіреність - це письмове повноваження, яке видає одна особа (довіритель) іншій (довіреному) для представництва перед третіми особами. Довіреність - це односторонній правочин, фіксує межі повноважень представника, який діючи на підставі довіреності, створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя. Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Отже, мета з якою посвідчувалася довіреність від імені [PERSON] , - це оформлення права власності на житловий будинок за нею, а заповіт, складений від її імені - це було розпорядження належним їй майном, після її смерті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1247 цього ж Кодексу, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути підписаний особисто заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В даному випадку позивачем за зустрічним позом не доведено належними доказами підставності вимоги про визнання заповіту недійсним, а тому в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. У матеріалах справи міститься заява представника позивача [PERSON] про застосування строків позовної давності (а.с.195). У судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом просив поновити строки позовної давності з посиланням, що про існування спірного заповіту [PERSON] відомо не було, а тому такий строк пропущений з поважних причин, проте таку обставину суд відхиляє, оскільки, як встановлено, що про смерть спадкодавця [PERSON] було відомо у день її смерті та після відкриття спадщини у шестимісячний строк [PERSON] не подавала заяви про прийняття спадщини. Отже, довідатись про наявність спірного заповіту та з дотриманням позовної давності оспорити вказаний заповіт, не було перешкод. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 06 лютого 2020 року з пропуском строку позовної давності. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оспорений заповіт складений 16 грудня 2003 року, а із зазначеним позовом до суду [PERSON] звернулася лише у лютому 2020 року, тобто після спливу 17 років. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18). Таким чином, оскільки представником позивача подано заяву про застосування строків позовної давності, проте судом встановлено, що право позивача за зустрічним позовом за захистом якого вона звернулась до суду, не було порушене, тому суд не вбачає підстав для відмови у вказаній позовній вимозі за зустрічним позовом саме через сплив позовної давності, оскільки така вимога не підлягає задоволенню за її недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed