Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що [INFO] року в с.Лісівщина Коростенського району, Житомирської області померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина за заповітом у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний будинок [PERSON] успадкувала після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року, так як на час смерті спадкодавця проживала разом із ним, але своїх спадкових прав не оформила. Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом і після смерті спадкодавця, з метою реалізації спадкових прав, звернулась до органів нотаріату за отриманням свідоцтва про право на спадщину. Проте, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на будинок, оскільки надана довідка про належність будинку чоловіку спадкодавця [PERSON], який помер [INFO] року , на якому рахується житловий будинок, згідно запису погосподарської книги №3 за 1996-2000 роки, не є правовстановлюючим документом. Рішенням суду просить визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, а саме житловий будинок [ADDRESS] Сторони письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутності. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що [INFO] року у віці 69 років в с.Лісівщина Коростенського району Житомирської області померла [PERSON]. З довідки Холосненської сільської ради Коростенського район №891/02-26 від 08.11.2017 року слідує, що [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. Житловий будинок [ADDRESS] належить, згідно запису в погосподарській книзі №3 за 1996-2000 роки, [PERSON], який помер [INFO] року (особовий рахунок [NUMBER], рік забудови будинку 1961). З довідки Холосненської сільської ради №892/02-26 від 08.11.2017 року вбачається, що разом із [PERSON] на день його смерті була зареєстрована та проживала дружина - [PERSON]. Частиною 3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, [PERSON] на підставі вказаної норми закону є такою, що прийняла спадщину, в тому числі у вигляді будинку №13 по вул.Янки Купали в с.Злобичі Коростенського району Житомирської області, після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року. Державна реєстрація права власності на вказаний будинок не проводилась. Згідно технічного паспорту, виготовленого Коростенським МБТІ інвентаризація будинку була проведена 04.07.2008 року. 11.04.2005 року [PERSON] складено заповіт, яким все своє майно остання заповіла [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 28.10.2006 року ). Частиною 1 ст. 1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно вимог частини 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З листа Коростенської районної державної нотаріальної контори № 1650/01-16/16 від 21.12.2017 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру слідує, що після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №319/2006 за заявою [PERSON] та видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за реєстром №575, 758 від 15.12.2007 року на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На час розгляду справи можливість державної реєстрації права власності за спадкодавцем на житловий будинок втрачена, що перешкоджає позивачу реалізувати свої спадкові права. З роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у інформаційному листі від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" слідує, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Однак, враховуючи те, що позивачем надано суду копію листа нотаріуса, яким відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину і надано роз'яснення щодо підстав відмови чим позивач підтвердила неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату, тому позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved