Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулася в суд з позовом, який згодом уточнили до [PERSON], відділу Держаземагенства у Тернопільському районі, реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції, третя особа -Підгороднянська сільська рада про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку в с.Підгороднє, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,14 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:1055, видане реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції від 25.10.2013 року на ім'я [PERSON] та скасування державної реєстрації земельної ділянки. В обґрунтування вимог позивачі вказують, що рішенням Підгороднянської сільської ради за №17 від 26 грудня 2012 року їм надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. Рішенням державного реєстратора Головного управління держаземагенства у Тернопільській області їм відмовлено у внесенні відомостей до державного земельного кадастру, оскільки має місце перетин їх земельних ділянок із земельною ділянкою, яка належить [PERSON] При цьому вказують, що рішенням Підгородянської сільської ради чотирнадцятого скликання за №236 від 10.02.2006 року [PERSON] передано у власність спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування господарських будівель в с.Підгороднє. На підставі вищевказаного рішення 25 жовтня 2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 червня 2010 року, яке вступило у законну силу, визнано незаконним та скасовано рішення сесії Підгороднянської сільської ради за №236 від 10.02.2006 року. Посилаючись на наведене та те, що оспорюване свідоцтво про право власності видане на підставі рішення сільської ради, яке визнано незаконним та скасовано, а вони, як законні користувачі позбавленні можливості зареєструвати право власності, просили позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимог підтримав, зіславшись на доводи викладені у позові. Відповідачка та її адвокат [PERSON] щодо задоволення позову заперечили. Пояснили, що позивачі не є належними позивача по даній справі, а тому в задоволенні позову просили відмовити. Судом встановлено та визнається сторонами спору, що рішенням чотирнадцятої сесії Підгородянської сільської ради четвертого скликання від 10 лютого 2006 року №236 " Про надання у власність земельних ділянок для будівництва житлових та господарських будівель" вирішено надати у власність 34-рьом громадянам, у тому числі [PERSON], згідно поданих заяв, земельні ділянки пл. 0,14 га кожному для будівництва житлових та господарських будівель за рахунок земель загального користування (пасовища), які розміщення в північно-східній частині села. Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 21 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014 року, визнано незаконними та скасовано рішення сесії Підгородянської сільської ради за №236, 235 від 10 лютого 2006 року та за №241 від 24.03.2006 року, як такі, що прийняті всупереч вимогам Конституції та Законом України. Судами встановлено, що наданні у приватну власність ділянки є землями сільськогосподарського призначення та належать до земель загального користування. Надання вказаних земельних ділянко у приватну власність для житлового будівництва призведе до їх нецільового використання. Крім того, надання земельних ділянок проведено без розробки проекту їх відведення, а сесія сільської ради проведена всупереч вимогами Регламенту Підгороднянської сільської ради. Рішенням Підгороднянської сільської ради за № 173 сімнадцятої сесії п'ятого скликання від 26.12.2012 року надано дозвіл громадянам, у тому числі позивачам, на складення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за рахунок земель запасу (пасовище) землі ненадані у власність або постійне користування. 25 жовтня 2013 року [PERSON] на підставі скасованого рішення Підгородянської сільської ради від 10 лютого 2006 року №236 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку в с.Підгороднє, пл. 0,14 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6125286900:02:001:1055. Рішенням державного реєстратора Головного управління держаземагенства за № РВ-6100039112014 від 11.02.2014 року, [PERSON] відмолено у внесенні відомостей до ДЗК, оскільки має місце перетин земельних ділянок із земельною ділянкою 6125286900:02:001:1055. Рішенням державного реєстратора Головного управління держаземагенства за № РВ-6100036762013 від 30.12.2013 року, [PERSON] відмолено у внесенні відомостей до ДЗК, оскільки має місце перетин земельних ділянок із земельною ділянкою 6125286900:02:001:1055. Рішенням державного реєстратора Головного управління держаземагенства за № РВ-6100040372014 від 05.03.2014 рок,у [PERSON] відмолено у внесенні відомостей до ДЗК, оскільки має місце перетин земельних ділянок із земельною ділянкою 6125286900:02:001:1055. Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Згідно із вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Положеннями ч.ч. 1,2 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". (ст.126 ЗК України) . Таким чином, свідоцтва на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Положеннями ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, свідоцтва про право власності, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Отже, зазначені норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником свідоцтва про право власності, який посвідчував його право власності. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] набула права власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування за №236 від 10.02.2006 року, яке було визнано протиправним та скасоване постановою Тернопільського міськрайоного суду від 21.06.2010 року. Вказана постанова суду вступила у законну силу. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності виданого на ім'я [PERSON], як такого, що видане на підставі незаконного рішення сільської ради та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки. Висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), які в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до виконання. Разом з тим, суд вважає, що до задоволення не підлягають вимоги позивачі в частині скасування свідоцтва про право власності на землю, оскільки такий спосіб захисту чинним законодавством України не передбачено. Суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те, що позивачі не є належними позивачами по даній справі, оскільки не набули права власності на спірну земельну ділянку, як такі, що спростовуються матеріали справи .

Outcome: partial