Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 лютого 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна вагонна компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного формулювання причини звільнення. В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що з 24 жовтня 2019 року по 25 червня 2020 рік він працював в ТОВ «Сучасна вагонна компанія» на посаді фахівця у виробничому відділі. 25 червня 2020 року його було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Так, 19 червня 2020 року перебуваючи у відрядженні він вирішив звільнитися за власним бажанням у зв`язку з чим подав заяву відповідачу від 19 червня 2020 року, при цьому зазначивши що не заперечує відпрацювати чотирнадцять днів. 20 червня 2020 року він захворів та відкрив листок непрацездатності серії АДЮ № 150640 виданий КП «Криворізьська міська лікарня № 4» Криворізької міської ради, про що повідомив відповідача. 26 червня 2020 року він дізнався що його було звільнено відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Не погодившись з формулюванням звільнення він звернувся з позовом до суду, однак в ході судового розгляду відповідач Наказом № 111-к/тр від 09 листопада 2020 року скасували наказ «Про застосування дисциплінарного стягнення на [PERSON] від 25 червня 2020 року № 57-к/тм, внесли зміни до наказу «Про звільнення [PERSON] » від 25 червня 2020 року № 48-к/тр щодо формулювання причин та дати звільнення, виклавши пункт перший вказаного наказу наступним чином: «Звільнити фахівця у виробничому відділі [PERSON] 03 липня 2020 року за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України», а запис у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] за №5 від 25 червня 2020 року недійсним. Даними діями відповідач фактично визнав незаконним формулювання причини його звільнення. Після звільнення він звернувся до центу зайнятості та оскільки відповідачем невірно було зазначено причину його звільнення, а тому за період з 25 червня 2020 року по 09 листопада 2020 рік він не до отримав кошти в розмірі 48 593,27 грн. окрім матеріальної шкоди діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн. та просить суд стягнути з відповідача на його користь (а.с. 1-8). 20 квітня 2021 року на адресу суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Вважали позовні вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Так, 19 червня 2020 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, однак в подальшому у зв`язку із самовільним залишенням позивачем місця роботи ТОВ «СВК» винесено наказ «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » від 25 червня 2020 року № 57-к/тм та «Про звільнення [PERSON] » від 25 червня 2020 року № 48-к/тр, з якими позивач ознайомився 26 червня 2020 року. Під час слухання справи в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська цивільної справи за позовом [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, при ознайомленні з витребуваними доказами 04 листопада 2020 року, їм стало відомо про причини відсутності позивача на робочому місці, а тому враховуючи що 19 червня 2020 року позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням, 09 листопада 2020 року було винесено наказ № 111-к/тр «Про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] та внесення змін до наказу про звільнення [PERSON] » дані обставини встановленні рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2020 року а тому не потребують доведенню. Стосовно відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зазначили, що на момент виникнення спірних правовідносин відсутній склад порушення з боку відповідача, рішенням Жовтневого районного суду від 19 листопада 2020 року також не містить висновку про незаконність дій відповідача. Окрім того зауважили, що позивачем невірно розраховано розмір матеріальної шкоди, оскільки виплата допомоги по безробіттю розраховується виходячи із середньої заробітної плати за дванадцять останніх місяців, а позивачем пораховано за шість. Стосовно моральної шкоди позивачем не надано розрахунку моральної шкоди, окрім того позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що саме через невірне формулювання його звільнення в подальшому його не приймали на роботу, що саме це спричинило моральну шкоду (а.с. 48-59). 29 квітня 2021 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог в якій позивач просив суд стягнути матеріальну шкоду в розмірі 46 060,05 грн. та надали відповідь на відзив в якому представник позивача зазначила, що про листок непрацездатності відповідачу було відомо ще 22 червня 2020 року коли він направив відповідачу фото з листком непрацездатності, а з оригіналом вони ознайомилися вже при слухання справи в суді.(а.с.78-81). 03 серпня 2021 року представником відповідача надано пояснення в яких остання зазначила, що позивачем не доведено складу правопорушення зі сторони ТОВ «СВК», при звільненні позивача відповідач не мав інформації стосовно відкриття [PERSON] лікарняного листа. Натомість після ознайомлення в суді з оригіналом лікарняного листа ними самостійно було скасовано наказ про застосування дисциплінарного стягнення до позивача та змінено причину звільнення. Окрім того зазначили що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська встановлено, що 19 червня 2020 позивач направив керівникові у мессенджері WhatApp фотографію заяви про звільнення, а 24 червня 2020 позивачем у мессенджері WhatApp було направлено фотографію відкритого листка непрацездатності на бланку серії АДЮ № 150640 на ім`я « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Також зазначили, що позивачем не доведено факту негативних наслідків з якими пов`язується право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с. 95-98). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 23 лютого 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.39). Ухвалою судді від 01 березня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна вагонна компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного формулювання причини звільнення (а.с. 40-41). 17 травня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 92-93). В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача вважало заявлені позовні вимоги не обґрунтованими. Фактичні обставини встановленні судом [PERSON] з 24 жовтня 2019 року по 25 червня 2020 рік працював в ТОВ «Сучасна вагонна компанія» на посаді фахівця у виробничому відділі (а.с. 19-21). 20 червня 2020 року [PERSON] захворів та відкрив листок непрацездатності серії АДЮ № 150640 виданий КП «Криворізьська міська лікарня № 4» Криворізької міської ради, про що повідомив відповідача та направив фото лікарняного (а.с. 22) 25 червня 2020 року наказом № 57-к/тм до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення (а.с. 24). 25 червня 2020 року його було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 23-24). Після звернення [PERSON] з позовною заявою про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, під час слухання справи, при ознайомленні з витребуваними доказами 09 листопада 2020 року відповідачем було винесено наказ № 111-к/тр «Про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] та внесення змін до наказу про звільнення [PERSON] » (а.с. 16). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопад 20120 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. 67-69). Позивач вважає такі дії відповідача незаконними та просив суд стягнути з ТОВ «СВК» на його користь спричинену матеріальну шкоду в розмірі 46 060 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною четвертою статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Вказаною нормою не встановлено презумпції щодо неможливості працевлаштування працівника при неправильному формулюванні причини звільнення, а тому вказана обставина підлягає доведенню у загальному порядку, і обов`язок доведення такої обставини покладається саме на позивача. Дана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 24 червня 2019 року у справі № 306/565/17 Однак позивачем при поданні позовної заяви не надано належних доказів, про те що у зв`язку із неналежним оформленням трудової книжки мав перепони щодо працевлаштування на іншу роботу або звернення для постановки на облік у центр зайнятості. Частина 3 ст. 235 КЗпП України передбачає , що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Окрім того суд зазначає, що ч. 3 ст. 235 КЗпП України, на яку позивач посилається як на обґрунтування позову, не встановлює такого порушення як «Незаконне формулювання причин звільнення». Так ч. 3 ст. 235 КЗпП України встановлює такі підстави для звернення до суду: формулювання причини звільнення є неправильним, формулювання причини звільнення є таким, що не відповідає чинному законодавству. Обидві підстави фактично за своїм змістом свідчать про допущенні з боку роботодавця помилки, у тому числі при кваліфікації підстав звільнення/невідповідності, при зазначенні причин звільнення у наказі або трудовій книзі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2020 року встановлено, що: Позивач був відсутній на робочому місці 23-25 червня 2020 року, про що було складено акти, з якими він був ознайомлений 26.06.2020. 25.06.2020 позивача було звільнено за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, про що позивач був ознайомлений особисто 26.06.2020 та було проведено остаточний розрахунок з ним. Встановлено, що 24.06.2020 (тобто через два дні після відсутності на робочому місці) позивачем у мессенджері WhatApp було направлено фотографію відкритого листка непрацездатності на бланку серії АДЮ № 150640 на ім`я « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Відповідачем даний факт було залишено без уваги враховуючи не вірне прізвище, місце проживання позивача(він мешкав та працював у місті Дніпрі), однак лікарняний було відкрито у м. Кривий Ріг, відсутність передумов для звернення позивача до медичного закладу іншого міста. Керівництвом ТОВ «СВК» було зроблено висновок про штучність вказаного листка непрацездатності та звільнено позивача за прогули без поважних причин. Судом на ухвалу про витребування доказів було отримано документи з КП «Криворізька міська лікарня № 4», відповідно до яких було підтверджено факт видачі листка непрацездатності [PERSON] на бланку серії АДЮ № 150640 та в судовому засіданні 04.11.2020 вперше було пред`явлено для огляду оригінал лікарняного. У зв`язку із отриманням відповідачем доказів видачі позивачу листка непрацездатності та враховуючи те, що 19.06.2020 позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням, 09.11.2020 було винесено наказ № 111-к/тр «Про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення на [PERSON] та внесення змін до наказу про звільнення [PERSON] . Відповідно до вказаного наказу внесені зміни до наказу «Про звільнення [PERSON] » від 25.06.2020 № 48-к/тр щодо формулювання причин та дати звільнення та викладено пункт перший вказаного наказу наступним чином: «Звільнити фахівця у виробничому відділі [PERSON] 03.07.2020 за власним бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП України». Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням суду не встановлено незаконність звільнення позивача та неправомірність дій відповідача, окрім того рішення суду не містить висновку що формулювання причина звільнення [PERSON] є неправильна, або така, що не відповідає вимогам закону, або є незаконною. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів і"ї сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень в п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошової сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи з пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодного з перелічених у ч. 2 ст. 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, позивачем не доведено, у зв`язку з чим, законних підстав в задоволенні позовних вимог в цій частині не вбачається. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови позову - на позивача. За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно статті 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Сума заявлених відповідачем до відшкодування позивачем судових витрат на правничу допомогу адвоката спів мірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом Договором на професійну правничу допомогу від 04 вересня 2020 року. Сам факт надання правової допомоги адвокатом та отримання його клієнтом підтверджується детальним описом робіт, актом про надання правничої допомоги. Тому, суд вважає, що відповідачі належними доказами довели понесені ними витрати на професійну правничу допомогу адвоката, тому вказана сума підлягає до стягнення з позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved