Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач в позовній заяві просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] 27 березня 2015 року продала, а [PERSON] купила житловий будинок, загальною площею 74 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м. з господарськими будівлями, які розташовані по вул. Суворова, 115 в с. Носківці Жмеринського району Вінницької області та визнати за нею право власності на вказане майно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач [PERSON] продала, а вона купила житловий будинок, загальною площею 74 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м. з господарськими будівлями, які розташовані по вул.. Суворова, 115 в с. Носківці Жмеринського району Вінницької області. 27 березня 2015 року відповідач [PERSON] отримала від позивача 20000 грн. за даний житловий будинок з господарськими будівлями. Передачу коштів оформили розпискою. Відповідач передала позивачу наявний в неї на той час технічний паспорт на будинок, абонентські книжки про розрахунок за електроенергію, письмові відмови родичів від спадщини та ключі від будинку. Договір купівлі-продажу відповідач зобовязалася оформити в нотаріальному порядку. На звернення позивача щодо необхідності оформлення договору купівлі-продажу відповідач не реагує та ухиляється. В судове засідання позивач [PERSON] надала заяву, в якій повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Дану справу просила розглянути у її відсутність. Не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судова повістка, яка направлялась судом на адресу, яка вказана в позовній заяві повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання (а.с.76). Відповідно до довідки адресно-довідкового сектору УДМС України у Вінницькій області від 23 вересня 2015 року, відповідач [PERSON], [INFO] не значиться по Вінницькій області (а.с.67). Тому виклик відповідач було здійснено через оголошення в пресі. Згідно розпорядження КМУ від 21 січня 2015 року № 41-р "Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2015 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи" друкованим засобом масової інформації місцевої сфери розповсюдження по Вінницькій області, в якому у 2015 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, є газета "Вінниччина". Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.224 цього ж Кодексу у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного суд вважає, що судові виклики відповідачу у судове засідання були вручені належним чином. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 [PERSON] України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Проаналізувавши норми законодавства та матеріали справи, суд дійшов висновку, що відмова продавця в нотаріальному посвідченні угоди купівлі-продажу нерухомості є порушенням закріпленого ЦК України права власності покупця на придбане за такою угодою майно, а відповідно, позов про визнання такої угоди дійсною повинен бути задоволений, виходячи з наступного. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тому у разі ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості покупець має можливість визнати таку угоду дійсною в суді. З матеріалів справи встановлено, що 27 березня 2015 року відповідач надала позивачу розписку про те, що вона отримала від неї кошти в сумі 20000 грн. за продаж житлового будинку загальною площею 74 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м. з господарськими будівлями, які розташовані по вул. Суворова, 115 в с. Носківці Жмеринського району Вінницької області (а.с.7). Дане майно на підставі погосподарської книги №9, особового рахунку №0704 рахується за [PERSON] (а.с.19), померлим 10 липня 2011 року (а.с.13). Земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно не приватизована, правовстановлюючий документ на неї не видавався, після смерті [PERSON] земельною ділянкою користувалась [PERSON] (а.с.18). За життя [PERSON] рішення про видачу свідоцтва про право власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями на його імя не виносилось, а на даний час таке рішення винести неможливо у звязку зі смертю [PERSON] (а.с.17). На час відкриття спадщини зі спадкодавцем була зареєстрована його дочка (а.с.10, 11) [PERSON] (а.с.16). Мати [PERSON] померла 04 вересня 2007 року в с. Носківці Жмеринського району (а.с.12). Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини (а.с.14, 15). Відповідно до копії технічного паспорту на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який виготовлено станом на 08 квітня 2015 року правовстановлюючі документи на нього відсутні (а.с.20-24). Згідно з технічним звітом та заключення про технічний стан будівельних конструкцій житлового будинку і господарських будівель по вул.. Суворова, 115 в с. Носківці Жмеринського району житловий будинок і господарські будівлі придатні до експлуатації за призначенням (а.с.27-58). Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру інформація про наявність спадкових справ, заповітів чи спадкових договорів після смерті [PERSON] відсутня (а.с.25, 26). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася (а.с.71) Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Законом «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року з подальшими змінами внесено зміни до ЦК України, відповідно з якими виключені деякі вимоги про держреєстрацію угод з нерухомості. Так, в ч. 1 ст. 657 ЦК України виключені слова про державну реєстрацію угод, а ч. 3 ст. 640 ЦК України викладена в такій редакції, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його посвідчення. Крім того, відповідно до "Порядку держреєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року з подальшими змінами, при проведенні держреєстрації права власності на нерухомість необхідними для такої реєстрації документами є документи, що підтверджують виникнення або перехід права власності, зокрема договір купівлі-продажу нерухомості. Таким чином, законодавчими змінами скасовується обов'язок здійснювати держреєстрацію договору купівлі - продажу після його нотаріального посвідчення. У ч.3 ст.334 ЦК України вказано, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Таким чином, ст. 334 ЦК України передбачає можливість переходу права власності за договором, визнаним дійсним у порядку ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відтак і за таким договором купівлі-продажу, який потребує обовязкової державної реєстрації. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що укладення договору купівлі-продажу між сторонами 27 березня 2015 року доведено матеріалами справи, підтверджено в судовому засіданні і підлягає визнанню такого договору дійсним.

Outcome: approved