Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі відокремленого підрозділу виробнича одиниця «Жданівкатепломережа» 20 березня 2014 р. звернулося до Кіровського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості по сплаті за постачання теплової енергії у квартиру [ADDRESS] за період з 1 лютого 1997 р. до 31 січня 2014 р. у розмірі 18202,51 грн., які він, незважаючи на попередження, не сплатив. В позові також поставлене питання про стягнення з відповідача інфляційних збитків в сумі 5445,66 грн., 3% річних в сумі 2513,94 грн. судового збору у розмірі 243,60 грн. Позивач вказав, що відповідач проживає у вказаній квартирі та фактично користується тепловою енергією, а виробнича одиниця «Жданівкатепломережа» постачає теплову енергію в дану квартиру з 01 липня 2006 р. до теперішнього часу внаслідок реорганізації ВО «Кіровськтепломережа», котра постачала теплову енергію в дану квартиру до цих пір та приєдналася до ВО «Жданівкатепломережа» на підставі наказу ОКП «Донецьктеплокомуненерго» №124 від 18 квітня 2006 р., що є правонаступником всіх прав та обов'язків ВО «Кіровськтепломережа». Представник позивача Орлова Надія Іванівна направила в суд заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, що приймає участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності, в зв'язку з чим суд ухвалив розглянути справу у відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] повідомлявся належним чином рекомендованою судовою повісткою про дату, час та місце розгляду справи 21 квітня 2014 р. та 29 квітня 2014 р.; проте в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, не надіслав заяву з просьбою перенести розгляд справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справі, суд вважає, що позовні вимоги повинні бути задоволені частково. Згідно із ст. ст. 67,68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, каналізація, теплова енергія ) наймачами повинна проводиться щомісячно. Це ж положення міститься в ст. ст. 815, 816, 820 ЦК України 2004 р. та у п.14, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковою територією, затверджених Постановою КМ України № 572 від 8 жовтня 1992 р. Згідно зі ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором , а відповідно до ст. 816 ЦК України саме наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Разом з тим відповідно до ст. 64 ЖК України, що є спеціальною нормою закону щодо житлових прав та обов'язків, повнолітні члени сім»ї наймача несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність по обов'язкам, що випливають з договору найма житлового приміщення. Відносини з приводу теплопостачання фізичними особами регулюються: ЦК України, Законами України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-1У від 24 червня 2004 р. з наступними змінами, "Про теплопостачання" №2633- 1У від 02 червня 2005 р. з наступними змінами, Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затвердженими постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р. зі змінами, внесеними постановами КМ України №1268 від 31 жовтня 2007 р., №933 від 03 вересня 2009 р., №151 від17 лютого 2010 р.; Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМ України №1198 від 03 жовтня 2007 р. Згідно ст. 1, 19, 24 Закону України "Про теплопостачання" споживач - фізична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору, зобов'язаний щомісяця здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману (спожиту) теплову енергію. Таким чином, у відсутності договору на споживання послуг, суд вважає потрібно користуватися доведеністю фактичного споживання послуг, що є єдиною підставою (у відсутності договору) на стягнення заборгованості за фактично спожиті послуги, тобто за фактичну поставлену до квартиру споживачів теплову енергію. [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS], оскільки за повідомленням КП "Бюро технічної інвентаризації" Кіровської міської ради №117 від 25 березня 2014 р. за станом на 01 січня 2013 р. на дану квартиру право власності не зареєстровано, він фактично користується послугами позивача, оскільки теплова енергія надходить до квартири [ADDRESS], а він проживає та зареєстрований за даною адресою, що підтверджено відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Донецькій області від 27 березня 2014 р. та довідкою голови ОСББ, а отже повинен нести відповідальність по виконанню обов'язків по сплаті за спожиту теплову енергію. Відповідач фактично користувався послугами ВО "Жданівкатепломережа", на цей час має заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання, надані до квартири [ADDRESS] з 1 лютого 1997 р. до 31 січня 2014 р. у розмірі 18202 грн. 51 коп., бо на протязі всього цього часу за постачання теплової енергії за вказану квартиру кошти вносилися лише один раз в розмірі 50 грн., хоча теплова енергія весь цей час надходила до даної квартири. Проте, строк позовної давності про стягнення заборгованості до 01 січня 2004 р., встановлений ст. 71 ЦК України 1963 р., сплив до набрання чинності ЦК України 2004 р., що слід врахувати у відповідності із п. п. 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України 2004 р., оскільки ст. 75 ЦК УРСР 1963 р. була імперативною нормою та передбачала обов'язковість застосування позовної давності незалежно від заяв сторін по справі. При цьому суд бере до уваги, що за вказаний період відповідач взагалі не проводив платежів в погашення заборгованості ані особисто, ані за його дорученням не здійснювалося ніяких дій, які б свідчили про переривання строку позовної давності, а отже не переривав перебіг строку позовної давності, в зв'язку з чим суд вважає можливим застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу ніщо не заважало регулярно звертатися до суду за стягненням заборгованості за спожиту відповідачем теплову енергію, проте без будь-яких поважних причин цього раніше не робив. Суд вважає за необхідне в позові про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 2564 грн.84 коп., що виникла за період з 01 лютого 1997 р. до 01 січня 2004 р. ОКП "Донецьктеплокомуненерго" в особі відокремленого підрозділу виробнича одиниця «Жданівкатепломережа» відмовити через сплив обов'язкової для застосування позовної давності. На відміну від імперативної норми ст. 75 ЦК УРСР 1963 р., яка передбачала обов'язковість застосування позовної давності, ч.3 ст. 267 ЦК України 2004 р. передбачає можливість застосування даного правового інституту лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення судом рішення. Оскільки в судовому засіданні під час розгляду справи судом і до моменту винесення рішення по суті заявлених вимог ні однією із сторін не була зроблена заява про застосування строку позовної давності, то у суду нема підстав для його застосування. Дане положення є додатковою гарантією захисту прав кредитора та законодавчо закріпленим підтвердженням того, що навіть в разі спливу строку позовної давності суб'єктивне право продовжує існувати. При цьому суд бере до уваги, що факт необізнаності боржника про закінчення строку позовної давності юридичного значення не має. До суду не одна із сторін не звернулася із клопотанням про застосування строку позовної давності. Відповідач не направив до суду письмової заяви про застосування строку позовної давності, за викликом суду у судове засідання не з'явився. Оскільки відповідач не провадив сплату за спожиті послуги з теплопостачання, підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача підтверджена випискою із особистого рахунку заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання за період з 01 січня 2004 р. до 31 січня 2014 р. у сумі 15637 грн. 67 коп. Відповідачем не оспорені тарифи на житлово-комунальні послуги, не оспорений розмір жилої площі. Виробник, тобто позивач по справі , надав послуги з централізованого опалення до вводу у будинок відповідачів, що також відповідачем не оспорюється. Заборгованість відповідача підтверджено витягом з особистого рахунку відповідача, копія якого надана суду позивачем та не спростована в суді іншими доказами. Стаття 625 ЦК України передбачає обов'язок боржника, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В обґрунтування заявлених вимог стягувачем не надано суду договір, укладений між сторонами, яким було б передбачено обов'язок боржника, встановлений ст. 625 ч.2 ЦК України; відсутні і докази попередження боржника про можливе нарахування індексу інфляції та 3% річних. Копія наданого суду особистого рахунку свідчить про те, що між сторонами існують лише фактичні договірні відносини, які регулюються спеціальними Законами України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-1У від 24 червня 2004 р. з наступними змінами, "Про теплопостачання" №2633- 1У від 02 червня 2005 р. з наступними змінами, Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затвердженими постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р. зі змінами, внесеними постановами КМ України №1268 від 31 жовтня 2007 р., №933 від 03 вересня 2009 р., №151 від17 лютого 2010 р.; Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМ України №1198 від 03 жовтня 2007 р., ні одним з яких не передбачений обов'язок споживача сплачувати заборгованість за послуги теплопостачання з нарахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних на суму заборгованості, отже матеріальним правом за несплату послуг з теплопостачання нарахування індексу інфляції та 3% річних не передбачено, а процесуальне право є лише засобом застосування матеріального права. Додані до заяви розрахунки інфляційних збитків та 3% річних не мають посилання на законодавчо обґрунтований механізм нарахування цих виплат, відсутнє попередження споживачів про нарахування та стягнення цих виплат. Крім того необґрунтоване нарахування інфляційних збитків та 3% річних за період з січня 2004 р. (адже за станом на січень 2004 р. враховано вхідне сальдо 2564,84 грн., га які необґрунтовано нараховані вказані санкції і в подальшому). В зв'язку з викладеним в позові в частині стягнення з відповідача інфляційних збитків у розмірі 5445,66 грн., 3% річних - 2513,94 грн. слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог в цій частині. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. (що є мінімальним розміром судового збору у позовах, що мають ціну) підлягає стягненню на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі відокремленого підрозділу виробнича одиниця «Жданівкатепломережа» з [PERSON], що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial