Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

04.11.2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Сенсор-Плюс» звернулось до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON], приватного підприємства «ВРБ» про визнання недійсним договору. В обґрунтування своїх вимог товариство з обмеженою відповідальністю «Сенсор-Плюс» посилається на те, що 17 липня 2012 року між Приватним підприємством «ВРБ» (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сенсор-Плюс» (Сторона 2) було укладено договір передачі функцій замовника-забудовника. Предметом договору є закінчення за рахунок власних і залучених коштів TOB «Сенсор-Плюс» коригування проектної документації Об'єкту (дев'яти поверхового багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими офісно-торгівельними приміщеннями та влаштування квартир в двох рівнях на останньому поверсі будинку по [ADDRESS]), завершення його будівництво і введення об'єкта в експлуатацію. Згідно п.4.1 Договору Сторона 2 зобов'язана за рахунок власних і залучених коштів здійснювати фінансування проектування, будівництва, інших витрат пов'язаних з реалізацією цього договору. Залучати до реалізації проекту (в частині його фінансування) пайовиків, виключно через фонд фінансування будівництва (п. 6.2. Договору). Відповідно до ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» 13.08.2012 року у Інспекції ДАБК у Черкаській області зареєстровано декларацію про зміну замовника будівництва (попередній замовник ПП"ВРБ" новий замовник TOB «Сенсор-Плюс»). З цього часу позивач за рахунок власних та залучених коштів проводить будівництво дев'яти поверхового багатоквартирного житлового будинку з вбудовано - прибудованими офісно-торгівельними приміщеннями по [ADDRESS]. Прийнявши будівлю з 30% готовністю, TOB "Сенсор плюс" за час дії договору: закінчено будівництво багатоповерхової частини будинку, збудовано прибудовану частину будинку, в тому числі 160 м2 першого поверху, прокладено всі зовнішні інженерні мережі, на 50% виконано внутрішні мережі, утеплено фасад будинку, виконано опоряджувальні роботи, встановлено вікна і двері. Крім того, на виконання умов п.5.1. Договору передачі функції замовника - забудовника, TOB "Сенсор-Плюс" сплачено на користь ПП "ВРБ" частину компенсації понесених ПП "ВРБ" витрат пов'язаних з будівництвом об'єкту в розмірі 748 250,00 гривень. В 2013 році TOB «Сенсор-Плюс» стало відомо про майнові претензії [PERSON] на вбудовано-прибудованого приміщення магазину на першому поверсі орієнтовною загальною площею 400 кв.м.,в житловому будинку за адресою [ADDRESS]. Підставою таких вимог є договір пайової участі у будівництві укладений 01 березня 2008 року між ПП «ВРБ» та [PERSON]. За яким 01 березня 2008 року між Приватним підприємством «ВРБ» (Замовник) та з [PERSON] (Пайовик) внесено зміни і доповнення до договору пайової участі у будівництві від 11 липня 2007 року, шляхом викладення його у новій редакції. відповідно до якого [PERSON] прийняв на себе зобов'язання оплатити вартість, а Приватне підприємство «ВРБ» зобов'язувалось виконати будівельні роботи в будівництві вбудовано-прибудованого приміщення магазину з інженерними забезпеченням без оздоблювальних робіт в житловому будинку за адресою [ADDRESS] та після закінчення будівництва та здачі об'єкта в експлуатацію передати його у власність Пайовику. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Предметом оспорюваного договору стало фактичне залучення Приватним підприємством «ВРБ» в довірче управління грошових коштів [PERSON] Згідно п.2.2. Договору до дня підписання цього договору Пайовик сплатив Замовнику грошові кошти у сумі 602000 гривень. Позивач вважає, що данні правовідносини сторін договору повинні регулюватись Главою 70 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 1029 Цивільного кодексу України, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Відповідно до частини другої статті 1030 Цивільного кодексу України не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом. Таким чином, правочин укладений 01 березня 2008 року між Приватним підприємством «ВРБ» та [PERSON] не відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним виходячи з наступного. Законом України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", визначені загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування масового будівництва житла та особливості управління цими коштами. В Відповідно до статті 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" (в редакції на час укладання спірного договору), особа, яка передає майно у довірчу власність на підставі договору управління майном є установником управління майном. Такий договір установник управління майном укладає з управителем, яким згідно статті 4 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", може бути банк або інша фінансова установа. Згідно із пункту 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги і державне врегулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Отже, оскільки ПП « ВРБ» не є фінансовою установою, то воно не мало права приймати кошти від [PERSON] у якості оплати, і укладати договір, що є предметом даного позову. Умови оспорюваного договору від 01 березня 2008 року суперечать вимогам Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", оскільки предметом оспорюваного договору стало фактичне залучення відповідачем 2 в довірче управління грошових коштів на будівництво. Предмет договору на дольову участь у будівництві вбудовано - прибудоване приміщення магазину по [ADDRESS] підпадає під визначення об'єкту інвестування за Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю". Отже, укладений 01 березня 2008 року між Приватним підприємством «ВРБ» та [PERSON] договір пайової участі у будівництві суперечить Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про фінансово - кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» , що надає підстави для визнання даного договору недійсним. У судовому засіданні представник позивача Нестерко І.О. позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити в повному обсязі, подав до суду письмові пояснення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував в повному обсязі, надав письмові заперечення, відповідно до яких вважає, що вимога є безпідставною та необґрунтованою, що доводиться наступним. 01 березня 2008 року між [PERSON] та ПП «ВРБ» було укладено договір пайової участі у будівництві. Відповідно до п. 1.1. Договору інвестування, Замовник - ПП «ВРБ» зобов'язується на свій ризик своїми силами і засобами виконати будівельні роботи в будівництві вбудовано - прибудованого приміщення магазину з інженерним забезпеченням без оздоблювальних робіт в житловому будинку за адресою [ADDRESS] у відповідності з затвердженою проектно-кошторисною документацією і технічною характеристикою Об'єкту та після закінчення будівництва і здачі Об'єкту в експлуатацію передати його у власність на умовах встановлених у даному договорі Пайовику [PERSON], а останній зобов'язався прийняти Об'єкт у свою власність та здійснити інвестиції, згідно умов Договору інвестування. Враховуючи що відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій, твердження Позивача, що спірний договір є договором довірчого управління грошовими коштами та укладений в порушення чинного законодавства є необґрунтованим, Статтею 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" визначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект, такими цінностями можуть бути, зокрема, кошти. Отже, спірний Договір, предметом якого відповідно є фінансування Відповідачем будівництва, об'єкту інвестування - "нежитлове приміщення", за своєю правовою природою є інвестиційним договором, метою якого є внесення інвестицій у вигляді грошових коштів в об'єкт - нежитлове приміщення та досягнення соціального ефекту - отримання нежитлового приміщення. Спірний договір також не можна віднести і до договору управління майном, правовідносини по якому регулюються статтею 1029 ЦК України та Законом "Про фінансово-кредитні механізми управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача приватного підприємства «ВРБ» Кононенко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив визнати недійсним договір. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Представник відповідача [PERSON] просив відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до позовних вимог щодо договору про пайову участь від 01 березня 2008 року. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки представником відповідача не надано доказів, що позивач дізнався про порушення свого права з дати укладення договору про пайову участь від 01.03.2008 року, то і вважати, що сплив позовної давності починається саме з 01.03.2008 року, у суду немає, тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви про застосування позовної давності до спірного договору, тому розглядає справу по суті. В судовому засідання встановлено, що 17 липня 2012 року між Приватним підприємством «ВРБ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сенсор-Плюс» було укладено договір передачі функцій замовника-забудовника. Предметом договору є закінчення за рахунок власних і залучених коштів TOB «Сенсор-Плюс» коригування проектної документації Об'єкту (дев'яти поверхового багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими офісно-торгівельними приміщеннями та влаштування квартир в двох рівнях на останньому поверсі будинку по [ADDRESS]), завершення його будівництво і введення об'єкта в експлуатацію. У відповідності до п.1.1.договору про пайову участь у будівництві від 01 березня 2008 року, укладеного між приватним підприємством «ВРБ» в подальшому «Замовник» та [PERSON] в подальшому (Пайовик), забудовник зобов'язується на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельні робот в будівництві вбудовано-прибудованого приміщення магазину з інженерним забезпеченням без оздоблювальних робіт в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] у відповідності з затвердженою проектно-кошторисною документацією і технічною характеристикою об'єкту та після закінчення будівництва і здачі об'єкту в експлуатацію передати його у власність на умовах встановлених в даному договорі Пайовику, який зобов'язується прийняти об'єкт у свою власністю та здійснювати інвестиції, згідно умов цього Договору. Відповідно до п.п.1.3 вищезазначеного договору, предмет договору: - вбудовано-прибудоване приміщеня магазину. Відповідно до п.п.3.1.1. замовник має право одержувати оплату за виконані роботи у розмірах і строки передбачені договором. П.п.3.1.2. залучати за своїм вибором на виконання певних обсягів робіт підрядні або субпідрядні організації П.п.3.3.2 замовник зобов»язується після завершення будівництва і введення Об'єкту в експлуатацію, надати пайовику необхідні документи для подальшого оформлення Об»єкту у власність. П.п.3.3.3 протягом 15-ти днів після затвердження акту вводу Об'єкту в експлуатацію передати пайовику Об'єкту по акту приймання передачі. П.п.3.4.1. пайовик зобов'язується своєчасно і в повному обсязі здійснювати інвестування. П.п.3.4.3 прийняти об»кт по акту приймання передачі протягом 5-ти днів з моменту повідомлення Замовником про введення його в експлуатацію та готовністю його до передачі Пайовику. Як вбачається з договору пайової участі у будівництві від 01.03.2008 року об'єктом будівництва є вбудовано-прибудоване приміщення магазину. Згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації, об'єктом є 9-ти поверховний багатоквартирний житловий будинок з вбудовано-прибудованими офісно-торгівельними приміщеннями та влаштуванням квартир у двох рівнях на останьому поверсі будинку. Відповідно до ч.3 ст.4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об'єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості (в редакції Закону N3201-IV від 15.12.2005). Однак, на думку суду, предметом спірного договору про пайову участь є саме: нежитлове приміщення (вбудовано-прибудоване приміщення магазину). Згідно з ст.6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Відповідно до ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно додатку Б ДБН України "Будинки і споруди Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005", нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Відповідно до ч.3 ст.4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Таким чином, спірні нежитлові приміщення не відносяться до житлового фонду, і повинні розглядатися як самостійний об'єкт в структурі житлового будинку по [ADDRESS]. У зв'язку з цим, застосування представником позивача Закону України «Про інвестиційну діяльність» до спірних правовідносин є помилковим, оскільки договір про пайову участь у будівництві має іншу, відмінну від іноземного інвестування, правову природу, а тому на вказаний вид договорів не можуть поширюватись обмеження, зазначені в ст. 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність». Більш того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року розглянув справу № 6-101 цс 12, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого участь особи у будівництві багатоквартирного будинку з метою набуття права власності на квартиру в ньому не є інвестицією в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність» і у разі виникнення спору щодо виконання зобов'язань за договором про таку участь у будівництві зазначений Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Спірний договір також не можна віднести і до договору управління майном, правовідносини по якому регулюються статтею 1029 ЦК України та Законом "Про фінансово-кредитні механізми управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" оскільки, за своєю суттю (предмет договору) він не мас на меті передачу у довірчу власність визначеної суми грошових коштів задля отримання прибутку, як це встановлено ст.2 вказаного Закону, а передбачає вкладення грошових коштів у будівництво будинку, який організація (позивач) зобов'язується побудувати своїми (чи залученими) силами. Кошти за спірним Договором передавалися Позивачу не у довірчу власність, а в оплату будівництва. Крім того, оспорюваний Договір не передбачає винагороду Позивача, як управителя майна, що відповідно до ст.1035 ЦК України є істотною умовою договору управління майном. Таким чином, посилання Позивача на Закон України "Про фінансово-кредитні механізми управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" є необґрунтованим. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки спірні договори про пайову участь у будівництві не суперечать вимогам законодавства, то відсутні правові підстави для визнання спірних договорів недійсними. Суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed