Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У грудні 2020 року представник Барвінківського комунального підприємства «Благоустрій» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги у розмірі 36 224, 95 грн. В обґрунтування позову зазначила, що БКП «Благоустрій» з 01 жовтня 2011 року надає відповідачу послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, послуги з вивезення твердих та рідких побутових відходів. Але відповідач не виконує своїх зобов`язань по оплаті наданих послуг, у зв`язку з чим, за період з 01 жовтня 2011 року по 30 листопада 2020 року, утворилася заборгованість, яку представник позивача просить стягнути, у сумі 36 224, 95 грн., яка складається з основного боргу, розмір якого 22 163,29 грн., а також нарахованих, відповідно до ст. 625 ЦК України, трьох відсотків річних - 544, 64 грн., інфляційних втрат - 10 517, 02 грн. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 22 січня 2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26 березня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи без її участі. Підтримав заяву про застосування строків позовної давності. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою №234818141 від 01 грудня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.14). Право позивача вимагати від споживачів погашення заборгованості за послуги з вивезення твердих побутових відходів підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, свідоцтвом про державу реєстрацію юридичної особи, Рішенням ХХХІІІ сесії Барвінківської міської ради Харківської області V скликання від 29 квітня 2009 року №477 «Про передач цілісного майнового комплексу територіальної громади м. Барвінкового Барвінківському комунальному підприємству «Благоустрій»» (а.с.5-9, 18-28, 30-31). З наданих позивачем розрахунків заборгованості за комунальні послуги з вивозу твердих побутових відходів, вбачається, що за адресою проживання відповідача утворилася заборгованість, розмір якої за період з 01 жовтня 2011 року по 30 листопада 2020 року складає 22 163,29 грн. (а.с.48-47). Відповідачем не подано будь-яких заяв, у яких заперечувалася б правильність зазначеного розрахунку, а також та обставини, що він проживає за адресою [ADDRESS] , де йому надавалися позивачем послуги з вивезення побутових відходів. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", комунальна послуга з вивезення побутових відходів належить до централізованих комунальних послуг. За домовленістю з селищною радою послуга надається щоденно по мірі наповнення баків. Відповідно до статті 1 Закону України "Про відходи", виробником відходів є фізична або юридична особа, діяльність якої призводить до утворення відходів. Згідно із Законом України "Про житлово-комунальні послуги" споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст. 67, 68 ЖК України, п.2 п.п.5 ст. 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги», ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р., власник (квартиронаймач) зобов`язаний щомісячно вносити квартирну плату (комунальні послуги в т.ч. вивезення, знешкодження та захоронення твердих побутових відходів) згідно тарифу затвердженого у встановленому законом порядку. Члени сім`ї квартиронаймача та (власника), які проживають разом з ним, несуть рівні обов`язки, у тому числі щодо оплати комунальних послуг наданих відповідачем, відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України. Стаття 322 ЦК України зазначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Як передбачено ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Також суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги. Крім того, обов`язок оплати за надані й спожиті послуги випливає також з положенням ч. ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 УК України та ст.ст. 19, 20 закону України «Про житлово-комунальні послуги». Проте, в порушення вищезазначеного зобов`язання відповідач жодного разу не проводив оплату наданих позивачем послуг. Тому, за період з 01 жовтня 2011 року по 30 листопада 2020 року, утворилася заборгованість у сумі 22 163,29 грн. Відповідно до ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сукупність наведених доказів, наданих позивачем та їх належна оцінка і дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог, у зв`язку з наступним. Суд враховує, що відповідач [PERSON] надав до суду заяву про застосування до даних правовідносин строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положення ч. 1 ст. 261 ЦКУ визначають, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч. 1 ст. 253 ЦК України). Суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності (три роки до моменту подачі позову), а тому до сплати з відповідачів на користь позивача підлягає сума заборгованості за послуги з вивезення, знешкодження та захоронення твердих побутових відходів в межах строку позовної давності заборгованість, а саме: за житлово - комунальні послуги за період з 01 січня 2018 року по 01 листопада 2020 року у розмірі 11124 (одинадцять тисяч сто двадцять чотири) гривні 82 копійки, три відсотки річних від простроченої суми за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 544 (п`ятсот сорок чотири) гривні 64 копійки та інфляційні втрати за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 808 (вісімсот вісім) гривень 88 копійок. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: partial