Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернудасб до суду з позовом де вказує, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який був зареєстрований 31 липня 2015 року Виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області за актовим записом №35. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства з генетичним захворюванням "Міопатія Дюшена". Дитина мешкає разом з нею. Протягом декількох років вона неодноразово здіснювала спроби вивезти сина за кордон з метою лікування, проте, відповідач щоразу необгрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів. Знайти його або зв'язатися з відповідачем у неї не було можливості. Вказані обставини унеможливили створення між нею та відповідачем конструктивного діалогу з питань нотаріального посвідчення дозволу на виїзд сина за кордон, у зв'язку з цим вона змушена звернутися за захистом прав та інтересів дитини до суду. Тому просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон для лікування з 01 червня 2017 року на потрібний термін лікування. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення у газеті «Урядовий кур'єр», у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив. Тому суд, у відповідності зі ст.224 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у його відсутність, постановивши по справі заочне рішення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Харківської райдержадміністрації Харківської області у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст.ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебувають в юридичному шлюбі, який був зареєстрований 31 липня 2015 року Виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області за актовим записом №35. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження записаний відповідач (а.с. 10, 12). Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а ч.2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Як вбачається з висновку Комунального закладу охорони здоров'я "Спеціалізований медико-генетичний центр" Харківської областної державної адміністрації, [PERSON], [INFO] перебуває на обліку в Комунальному закладі охорони здоров'я "Спеціалізований медико-генетичний центр" Харківської областної державної адміністрації з 2016 року з діагнозом "Міопатія Дюшена" (а.с.11). З довідки серії ААГ №039298, виданої Управлінням соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації вбачається, що [PERSON] є дитиною-інвалідом, законним представником його є - [PERSON], [INFO], позивач по справі (а.с.13). Позивач протягом декількох років неодноразово здіснювала спроби вивезти сина за кордон з метою лікування, проте, відповідач щоразу необгрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів. Знайти його або зв'язатися з відповідачем у неї не було можливості. Вказані обставини унеможливили створення між нею та відповідачем конструктивного діалогу з питань нотаріального посвідчення дозволу на виїзд сина за межі України без згоди батька, у зв'язку з цим вона змушена звернутися за захистом прав та інтересів дитини в судовому порядку. Відповідно до вимог ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до вимог ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог п.п.3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на вищевикладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до посилань позивача вона не взмозі отримати у добровільному порядку від відповідача нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон, оскільки відповідач необгрунтовано та безпідставно відмовляє їй у наданні даного дозволу. Частиною 1 статті 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-ХІІ) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Частинами 7, 8 ст.7 СК України передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про те, що тимчасова поїздка позивача та її сина за кордон є однією з форм піклування за здоров'ям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком, а бездіяльність відповідача у формі ненадання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, обмежує право дитини на повноцінний розвиток, не відповідає її інтересам, а тому не може бути перешкодою для тимчасової поїздки дитини за межі України з 01 червня 2017 року на потрібний термін лікування до Ізраїлю з метою лікування та відпочинку. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. У відповідності зі ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. Що стосується вимоги позивача про допущення негайного виконання рішення суду, суд вважає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки законодавцем у ч.1 ст.367 ЦПК України встановлений вичерпний перелік судових рішень, які підлягають негайному виконанню і надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків до цього переліку не входить. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial