Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому було уточнено, в якому зазначив, що в період часу з 04.10.2016 року по 19.08.2019 року він перебував у трудових правовідносинах із відповідачем. 19.08.2019 року позивача було звільнено з ТОВ "СРЗ" за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення роботодавець не виплатив йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 16 360гривень14копійок. В досудовому порядку позивач намагався владнати спір між ним та відповідачем, в звязку з чим30 вересня 2019року на адресу відповідача була направлена претензія із вимогою здійснити виплату заборгованості. 08 жовтня 2019року відповідач здійснив часткову сплату заборгованості,шляхом перерахування на банківський картковий рахунок позивача суми у розмірі 9 085грн.63копійки. У зв?язку з тим, що відповідач не в повній мірі виконав свої обов?язки по виплаті заборгованості -позивач в листопаді 2019року звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 7 274грн.51коп, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду у сумі 20 000грн. В подальшому, під час розгляду справи відповідач здійснив частковий розрахунок, тобто сума залишку заборгованості, на час ухвалення рішення становить 800,00 гривень. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 800,00 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку ,який на час ухвалення рішення становить 111 070грн. 75коп., а також моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. В обґрунтування моральної шкоди зазначив, що у зв`язку із невиплатою заборгованості по заробітній платі, він змушений був позичати кошти для харчування та сплати комунальних послуг , було порушено нормальний уклад його життя, що призвело до переживань,невпевноності в майбутньому, оскільки його трудові та конституційні права були порушені з боку відповідача. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.11.2019 року позовну заяву [PERSON] до ТОВ "СРЗ" про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди - залишено без руху. У визначений судом строк позивачем було усунуто зазначені в ухвалі недоліки та сплачено судовий збір. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 03.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомлення сторін. Позивачу вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи. 13 січня 2020року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 16 березня 2020року було задоволено клопотання представника позивача -адвоката Сукач Т.В. про витребування доказів. Судовим повідомленням, відповідач - ТОВ "СРЗ" своєчасно та належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку. При цьому відповідач в особі генерального директора ТОВ "СРЗ" Турського О.В. ,скористався своїм право на подачу відзиву на позовну заяву, в якій зазначив, що дійсно на підприємстві ТОВ "СРЗ" виникли труднощі із дотриманням строків виплати заробітної плати, з початку 2019 року. Також зазначено, що станом на 20.01.2020 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] частково погашена, невиплаченою залишається сума в розмірі 4574,51 гривень. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди зазначив, що розрахунок виконаний позивачем не відповідає вимогам Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, а відтак не може бути прийнятий судом до уваги. До того ж, оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Так, відповідач вважає, що позивачем не підтверджено факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого він виходить при визначенні суми компенсації моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, вважав позовні вимоги в частині компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, моральної шкоди, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Просили розглянути справу у відсутність представника відповідача. Позивач та його представник надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність наполягали на задоволенні уточнених позовних вимог. Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач в період з 04.10.2016 року по 19.08.2019 року працював на ТОВ "СРЗ". 19.08.2019 року позивача звільнено з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. (а.с.6-11) З бухгалтерського обліку ТОВ "СРЗ" по заробітній платі перед позивачем [PERSON] становить: станом на час звільнення, тобто 19.08.2019 року - 16360,14 гривень, станом на 20.01.2020 року - 4574,51 гривень. (а.с.86) Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 360грн.14коп. , яка була частково погашена вже під час розгляду справи, проте на час ухвалення рішення, що підтверджується належними та допустимими доказами сума боргу становить 800,00 гривень, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день ухвалення рішення, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт був визнаний відповідачем та підтверджено відповідними довідками, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто з 20.08.2019 року по день ухвалення рішення, тобто по 06.08.2020 року включно. Суд перевіряючи правильність розрахунку середньоденного заробітку погоджується із проведеним розрахунком позивача та обраховує середньоденний заробіток виходячи з того, що останні відпрацьовані місяці, що передували звільненню позивача є червень та липень 2019 року. Заробітна плата [PERSON] становила 7333,50 гривень та 10627,05 гривень відповідно, що сумарно становить 17960,55 гривень. При цьому в червні та липні 2019 року [PERSON] була виплачена «Соціальна» допомога у розмірі 337,03 грн. та 396,20 грн. Відповідно, тобто сумарно сума становить 17227,32 грн. Так, середньоденна заробітна плата становить 453,35 гривень. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки в розрахунку перед позивачем становить: 245 днів (період з 20.08.2019 року по 06.08.2020 року включно) х 453,35 гривень (сума середньоденного заробітку), що становить 111070,75 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах позовних вимог. При цьому, вказаний розмір середнього заробітку визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. У ст.1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.237 -1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237 -1 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Зазначена правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12, постанові Верховного Суду від 19.12.2018 року у справі № 640/14909/16-ц. Вирішуючи вказаний спір, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] доведено факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди, що полягало в несвоєчасній виплаті заробітної плати як впродовж роботи на підприємстві так і при звільненні, що як наслідок вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тому суд вважає справедливим визначити суму компенсації в розмірі 4 000 гривень, а в цій частині позов задовольнити частково. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про: 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З огляду на вказане, суд вважає за можливе та необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження позивачу виплати заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1921,00 гривень за вимоги майнового характеру, які сплачені позивачем за стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, а також стягує з відповідача на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру про стягнення заробітної плати за сплату якої позивач звільнений відповідно до Закону України "Про судовий збір". На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial