Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальних витрат та моральної шкоди. Обґрунтовуючи первісні вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду [PERSON] вказував, що протягом 2008-2013 років він звертався до компетентних державних органів щодо оформленням документів для забезпечення передачі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] - від АТ "Стальканат" в комунальну власність. Позивач свідчить, що впродовж вказаного періоду ним були витрачені кошти, зокрема на: складення позовних заяв, клопотань, звернень, скарг, листів тощо; оплату транспорту; оплату послуг мобільного зв'язку; оплату судового збору та інше. Але не зважаючи на ті обставини, що рішенням сесії Одеської міської ради від 30 травня 2013 року вказана будівля гуртожитку була передана до комунальної власності, мешканці даного гуртожитку відмовились від відшкодування наведених витрат [PERSON] У зв'язку з цим, позивач звернувся з даним позовом в суд, в якому просив суд стягнути з кожного відповідача на його користь 629,00 гривень та 1000,00 гривень компенсації моральної шкоди. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, надав суду заяву про підтримання вимог з клопотанням про розгляд справи за його відсутності в порядку ст. 158 ЦПК України. Відповідачі у відкрите судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які були надані суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову - виходячи з наступного. Під час розгляду справи і на підставі наявних в останній доказів судом встановлено, що [PERSON] та відповідачі по справі є мешканцями [ADDRESS] На підставі свідоцтва про право власності від 18 березня 2004 року, вказана будівля належала ВАТ "Стальканат" на праві приватної власності. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №208 від 30 травня 2013 року, зокрема було затверджено акт приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади міста Одеси будівлі гуртожитку [ADDRESS] в місті Одесі, що належить ПАТ "ВО "Стальканат-Сілур" (правонаступник ВАТ "Стальканат"). Згідно рішення Одеської міської ради №4810-VІ від 25 червня 2014 року, зокрема було надано мешканцям гуртожитку [ADDRESS] в місті Одесі право на приватизацію житла. В обґрунтування заявлених вимог, позивачем представлено суду низку одноособових та колективних письмових заяв, скарг, звернень до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, державної влади та їх структурних підрозділів від імені [PERSON] та інших мешканців з приводу передачі спірної будівлі гуртожитку до комунальної власності та забезпечення дотримання житлових прав мешканців гуртожитку згідно положень Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що звертаючись до органів державної влади він діяв від імені всіх мешканців гуртожитку, у зв'язку з чим має право на відшкодування понесених витрат за їх рахунок. Перевіряючи обґрунтованість сукупності заявлених вимог, суд звернув увагу на наступне. Як регламентує преамбула Закону України "Про звернення громадян", цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Згідно ст. 1 Закону України "Про звернення громадян", громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відтак, звернення особи до органів державної влади за своєю правовою природою зокрема є реалізацією соціально-економічних прав і законних інтересів, а також - однією з форм реалізації конституційного права на здійснення влади (ст. 5 ч.2 Конституції України). Закон передбачає можливість особи безпосередньо відстоювати власні законні інтереси або доручити здійснення відповідних дій представникові на підставі договору та/або усної домовленості, у тому числі за погоджену сторонами плату (наприклад, ст.ст. 237, 1000, 1058 ЦК України). Проте, як свідчать матеріали справи між [PERSON] та відповідачами не укладалось письмових договорів з приводу здійснення [PERSON] будь-яких дій щодо забезпечення та реалізації житлових прав мешканців гуртожитку, позивач не уповноважувався відповідачами на здійснення таких дій в порядку представництва. Суд відмічає ініціативність позивача та погоджується із тим, що оскільки відповідні звернення особи стосувались будівлі гуртожитку в цілому, - реалізація особистих прав та законних інтересів [PERSON] відповідала інтересам і інших мешканців будинку. Однак викладені обставини не дають правових підстав для відшкодування ймовірних витрат позивача на загальну суму 59164,00 гривень за рахунок відповідачів. В силу ст. 16 ч.2 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст. 16 ч.2 ЦК України). Однак в даному випадку суд вбачає, що стягнення з відповідачів судових витрат, які включені [PERSON] до загальної суми заявлених до стягнення коштів і булі ймовірно понесені при розгляді інших справ, - не можуть бути предметом самостійного позову. Порядок розподілу судових витрат чітко визначений законом в ст. 88 ЦПК України та підлягає вирішенню в рамках тієї справи, при розгляді якої вони були понесені. Сторони у цивільному процесі користуються процесуальними правами на власний розсуд. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ураховуючи викладене та з огляду на встановлені судом фактичні обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення заявлених грошових коштів. У зв'язку з цим відсутні підстави і для задоволення похідних вимог особи про відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідачів. При цьому у зв'язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача з відповідачів присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed