Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Представник позивача адвокат Мальченко Д.В. у листопаді 2019 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що Відповідач є працівником ДП "Тростянецьке лісове господарство". 30.10.2015 року [PERSON] керував транспортним засобом "ЗИЛ - 131" з державним номером [NUMBER] , що належить ДП "Тростянецьке лісове господарство". Рухаючись по проїзній частині вул . Півненка у м . Тростянець Сумської області, відповідач вчинив наїзд на [PERSON] , внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці події. Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 21.06.2018 року у справі №588/1301/17 відповідача було визнано винним у вчиненні злочину за частиною 2 статті 286 КК України, який залишено без змін Сумським апеляційним судом, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Крім того, указаним вироком було стягнуто з позивача на користь [PERSON] та [PERSON] по 91 732, 00 грн. для кожної моральної шкоди, завданої злочином. ДП "Тростянецьке лісове господарство" було сплачено на користь [PERSON] та [PERSON] по 91 732,00 грн. моральної шкоди, завданої злочином та 212,00 грн. втрат на проведення виконавчих дій, унаслідок чого Тростянецьким районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області було винесено постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням. Оскільки відповідно до вироку Тростянецького районного суду Сумської області від 21.06.2018 року у справі № 588/1301/17, відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та завдання шкоди третім особам під час виконання покладених на нього трудових обов`язків, а позивач фактично в повній мірі відшкодував завдану відповідачем шкоду, то останній має право просити суд стягнути у порядку регресу з відповідача розмір виплаченого відшкодування. Посилаючись на указані обставини позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь Державного підприємства «Тростянецьке лісове господарство» в порядку регресу відшкодовану моральну шкоду та сплачений виконавчий збір у загальному розмірі 183888 грн. Представник позивача Мальченко Д. В. у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, а також про те, що позов визнає у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 21.06.2018 року у справі №588/1301/17, який залишено без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 05 березня 2019 та постановою Верховного Суду від 19.09.2019 року, [PERSON] визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, яке було вчинено під час керування ним 30 жовтня 2015 автомобілем «ЗИЛ-131» з державним номером [NUMBER] , що належить ДП «Тростянецьке лісове господарство», внаслідок чого потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці події. Указаним вироком суду було стягнуто з ДП «Тростянецьке лісове господарство» на користь [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду завданої злочином у розмірі 91732,00 грн. для кожної. Сторони визнають ту обставину, що дорожньо-транспортна пригода сталася під час безпосереднього виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків, який працює з 1993 року і по теперішній чай на посаді водія ДП «Тростянецьке лісове господарство» (а.с.53). Крім того, указана обставина установлена рішеннями суду, які набрали законної сили -вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 21.06.2018 року у справі №588/1301/17, який залишено без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 05 березня 2019 та постановою Верховного Суду від 19.09.2019 року. Відповідно до положень частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, до правовідносин працівника та роботодавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України. Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Положеннями статті 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (частина 2 статті 130 КЗпП України). Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. У свою чергу, випадки матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної працівниками з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені у статті 134 КЗпП України. Пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Разом з тим, працівник також несе повну матеріальну відповідальність на підставі пункту 3 частини першої статті 134 КЗпП і у випадку, коли наявність складу кримінального правопорушення в його діях буде установлено органами досудового розслідування (повідомлено про підозру з наступним припиненням провадження у справі за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність). Повна матеріальна відповідальність на цій підставі настає незалежно від виконуваної роботи або посади, яку обіймає працівник, і від того, чи укладено з ним договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності. При розгляді справ за позовами про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Відтак, ураховуючи, що [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України під час безпосереднього виконання трудових обов`язків, відповідальність відповідача у цьому випадку за заподіяну шкоду не обмежується середнім місячним заробітком працівника. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] 183464 грн. (91732 грн. х 2) коштів сплачених потерпілим [PERSON] та [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, а також 424 грн., витрат на проведення виконавчих дій, сплачених у межах виконавчих проваджень № 59113169, 59112797 з примусового виконання вироку Тростянецького районного суду Сумської області від 21.06.2018 року у справі №588/1301/17. Водночас, до прямої дійсної шкоди, заподіяної підприємству працівником, не можна віднести суми витрат на проведення виконавчих дій, сплачених у межах виконавчих проваджень - в загальні сумі 424 грн., оскільки вказані суми були стягнуті з підприємства в порядку примусового виконання рішення суду. Вини відповідача у сплаті позивачем сум витрат у межах виконавчого провадженні немає. Указаних витрат позивач міг уникнути у разі добровільного виконання рішення суду. Оскільки визнання [PERSON] позову в цій частині суперечить закону, суд на підставі частини 4 статті 206 ЦПК України не приймає його. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, зокрема з [PERSON] на користь позивача слід стягнути у порядку регресу 183464 грн. виплаченого відшкодування, у стягненні 424 грн. витрат на проведення виконавчих дій, сплачених у межах виконавчих проваджень - слід відмовити. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2758 грн. 32 коп., який відповідно до статті 141 ЦПК підлягає відшкодуванню на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 2752 грн. 81 коп. ( 2758,33х99,8%). Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 % суми судового збору, яка підлягає відшкодуванню позивачу у розмірі 1376,40 грн., решту суми слід компенсувати позивачу з держаного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: partial