Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачем перебували у шлюбі з 12.09.2015 року по 25.04.2017 року. Від шлюбу сторін [INFO] року народився син - [PERSON], який після розірвання шлюбу мешкав з відповідачем, однак її батьки звернулися до позивача з проханням забрати дитину, оскільки їх донька веде себе неадекватно, агресивно та не надає відповідного та належного догляду дитині. 20.06.2017 року позивач забрав сина жити до себе. Він переконаний, що дитина повинна проживати разом із ним, оскільки ним створені всі належні для цього умови. На підставі того, що на даний час місце проживання дитини не визначено та з метою уникнення подальших спірних моментів, просив суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з ним за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень частини 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, суд приймає визнання нею позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б свідчили про те, що визнання відповідач позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). 12.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, а 10.05.2017 року шлюб розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 12.07.2016 року, актовий запис № 3 та рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.04.2017 року, яке набрало законної сили 10.05.2017 року (а.с.12, 28-29). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 12.07.2016 року Рубіжанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився [INFO] року, батьками якого є: [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 129 (а.с.13). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 21.06.2017 року № 201755847 у [ADDRESS], разом зі [PERSON], зареєстрований його син - [PERSON], [INFO] (а.с. 14). 21.11.2016 року зі [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини - [PERSON], що підтверджується рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 21.11.2016 року (а.с.26-27). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов дитини, складеного 29.06.2017 року службою у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, [PERSON] проживає разом з дитиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в належних умовах та має все необхідне для розвитку дитини (а.с. 30). [PERSON] за місцем навчання характеризується позитивно, станом на 13.07.2017 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, що підтверджується характеристикою наданою РПК ЛНУ імені [PERSON] та довідкою міністерства внутрішніх справ України серія ААА № 0107856 (а.с.31-32). Зверненням інформаційного характеру № 7419393 від 06.07.2016 року, поясненням [PERSON] від 06.07.2016 року, висновком старшого інспектора Рубіжанського відділу поліції за результатами звернення [PERSON] від 08.07.2016 року, підтверджується агресивна поведінка [PERSON] до [PERSON] (а.с. 15-19). 14.07.2016 року [PERSON] повідомила працівників,поліції, що [PERSON] залишила їй тримісячного онука, на що отримала повідомлення працівників поліції про проведення ними профілактичної бесіди з останньою (а.с.20-24). Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що відповідач не турбується про дитину, безвідповідально до неї ставиться, веде себе агресивно, багато разів залишала дитину на тривалий час одну. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Позивач характеризується позитивно, має належні матеріально-побутові умови для утримання дитини. Відповідно до характеристики з місця навчання позивача та акту обстеження житлово-побутових умов, останній характеризується позитивно та має належні умови для зростання дитини. Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради вважає, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], відповідає інтересам дитини, що підтверджується висновком від 05.10.2017 року за № 663 (а.с. 50). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації неможна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про аморальну поведінку позивача, відсутність можливості матеріально та морально забезпечити дитину, приймати участь у вихованні сина. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. При цьому, встановлені судом обставини в цій справі, у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, по відношенню зі сторони матері до малолітньої дитини, свідчать про неможливість проживання дитини разом з нею. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Верховний Суд Україні в постанові від 12.04.2017р. №6-15цс17 зазначив, що дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого мати дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Таким чином, передумовою вирішення вимог про визначення місця проживання дитини за конкретною адресою з одним з батьків є вирішення спору між батьками, які проживають окремо, щодо питання визначення основного місця проживання дитини з одним з них. При цьому, суд відзначає, що у відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не має протипоказань щодо проживання з сином, позитивно характеризуються за місцем навчання, а відповідач в свою чергу повністю визнає позов, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved