Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Відповідно до ч. 6\~ст. 268 ЦПК України\~15 грудня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 24 грудня 2020 року. Представник позивача [PERSON] - адвокат Рущак Юрій Васильович звернувся до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до заповіту від 10 січня 2007 року [PERSON] , все своє майно, яке буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право, заповів позивачу [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.03.2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, залишилось як спадкове майно, будинок [ADDRESS] . Для отримання спадкових документів позивач звернулась до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , однак, державним нотаріусом їй в цьому було відмовлено, через те, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. [PERSON] вступила у фактичне володіння та управління вказаним вище будинком, про те не може отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про успадкування будинку, так як вітчим [PERSON] при житті не виготовив технічний паспорт на будинок та не отримав свідоцтва про право власності на нього. Враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, останній не має можливості оформити в установленому порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, яким є домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , оскільки [PERSON] за час свого життя не зареєстрував в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме не оформивши своє право власності в установленому порядку, позивач просить суд визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності, а саме 4/6 частини житлового будинку [ADDRESS] [ADDRESS] , що належали [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 22 вересня 2017 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Розманом Сергієм Юрійовичем було подано заперечення на позов, так як відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню. Вказує, що позивач не надала суду жодних належних і допустимих доказів про те, що на день смерті [PERSON] останньому на праві власності належало будь яке нерухоме майно, у тому числі і домоволодіння. Технічний паспорт домоволодіння, наданий позивачем, підтверджує лише наявність такого домоволодіння і його будівельно-технічні характеристики. Крім цього позивач не надала будь-яких доказів як на підтвердження подання нею заяви про прийняття спадщини так і на підтвердження того, що на час смерті [PERSON] вона постійно з ним проживала, у зв`язку із чим вважає недоведеним факт прийняття нею спадщини, та вважає її такою, що не прийняла спадщину. Враховуючи наведене просить відмовити у позові. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2017 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Рущак Ю.В. та витребувано від Першої Ужгородської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, засвідченої за померлим [INFO] [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням в.о. керівника апарату суду Е.С. Сочки №27 від 10.01.2019 року призначено повторний автоматизований перерозподіл матеріалів справи №308/6428/17, у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду Дергачової Н.В.. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2019 року дана справа визначена для розгляду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Тхір О.А.. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 травня 2019 року витребувано від Першої Ужгородської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної за померлим [INFO] [PERSON] та копію спадкової справи, заведеної за померлою 1993 року [PERSON] . Розпорядженням керівника апарату суду Е.С. Сочки №797 від 14.11.2019 року призначено повторний автоматизований перерозподіл матеріалів справи №308/6428/17, у зв`язку із тим, що суддя Тхір О.А. відрахована зі штату Ужгородського міськрайонного суду (закінчення строку тимчасового переведення) згідно Наказу Ужгородського міськрайонного суду №300/02-06 від 20.09.2019 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2019 року дана справа визначена для розгляду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В.. В судове засідання позивач та її представник не з?явилися. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, у якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В попередніх судових засіданнях представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримував повністю, просив задовольнити такі з мотивів наведених в позовній заяві. Представник відповідача Виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не з?явився. У матеріалах справи міститься заява представника Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (за довіреність) Зеленяк С.С., згідно якої просить розглянути дану справу за їхньої відсутності та за наявними матеріалами справи. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Розман С.Ю. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. У задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, 22.09.2017 року подала до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі, при цьому повідомляє, що позовні вимоги не визнає та проти їх задоволення заперечує, у зв`язку з чим просить відмовити у вказаному вище позові в повному обсязі. До матеріалів справи долучила свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 15.06.2006 року, згідно якого змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.03.2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області. [PERSON] , [INFO] склав заповіт, зареєстрований приватним нотаріусом Луцович В.П в реєстрі за №21., згідно якого все своє майно, яке буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право, заповів позивачу [PERSON] , 1987 року народження. Згідно витягу зі Спадкового реєстру вказаний заповіт є чинним. 28 березня 2008 року Турецькою Л.Д. в Першу ужгородську державну нотаріальну контору було подано заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~положень ч.1,\~ч.2\~ст.1223\~ЦК України\~право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1268\~ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно положень ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як встановлено судом [PERSON] зверталась із заявою про прийняття спадщини за померлим [PERSON] в Першу Ужгородську державну нотаріальну контору, тобто вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідно до положень ст.1297 ЦПК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 16 ЦК України). Частина друга статті 16 ЦК України\~містить можливі способи захисту цивільних прав та інтересів. За змістом положень ст.\~392\~ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30\~травня 2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» свідоцтво\~про право\~на спадщину\~видається за\~письмовою заявою\~спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину,\~в порядку,\~установленому цивільним\~законодавством.\~За наявності\~умов для\~одержання в\~нотаріальній конторі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину вимоги\~про визнання\~права на\~спадщину судовому\~розглядові не\~підлягають.\~Особа може\~звернутися до\~суду за\~правилами позовного\~провадження в\~разі відмови\~нотаріуса в\~оформленні права\~на спадщину. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.\~49\~Закону України\~«Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто,\~зверненню до\~суду із\~вимогами про\~визнання права\~власності у\~порядку спадкування\~має передувати\~відмова нотаріуса\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину,\~що обґрунтована неможливістю оформлення спадкових прав у органах нотаріату. Разом з тим, звертаючись до суду позивачем не було надано відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на 4/6 частини житлового будинку [ADDRESS] , оскільки вона набула таке право у зв`язку із прийняттям спадщини за померлим [PERSON] , який був власником 4/6 частини вказаного житлового будинку. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року в справі № 285/1055/16-ц (провадження № 61-21778св18) зроблено висновок по застосуванню частини першої та четвертої статті 1236\~ЦК України та вказано, що «заповітом може бути охоплено: ті права і обов`язки, які належать спадкодавцю на момент його складення; не тільки права і обов`язки, які належать спадкодавцю на момент його складення, а й ті, що виникнуть у спадкодавця після складання заповіту. Заповідач, як власник, може на свій розсуд як набувати права на майно, так і припиняти їх. Наявність заповіту не обмежує заповідача в тому, щоб майно, вказане в заповіті, продати, подарувати або укласти щодо нього договір довічного утримання тощо». Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційна довідка №112436422, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , як об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 134,9 кв.м., житловою площею 49,0 кв.м. на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2016 року, справа №308/8802/16-ц, заяву [PERSON] , за участю зацікавленої особи Комунального підприємства «Архітектурно-планувального бюро» про встановлення факту належності правовстановлюючого документу задоволено, встановлено факт, що покійний [PERSON] , який помер [INFO] (Свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] від 06.09.1993 року) та [PERSON] являються однією і тією особою. З наданої суду представником позивача довідки №199 вбачається, що державний нотаріус Бучацька Л.В. зверталась до директора Ужгородського міжрегіонального інвентарного бюро Куцик Л.Д. з проханням видати витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно на житловий будинок з надвірними будовами, що знаходиться в [ADDRESS] і належить [PERSON] , який помер [INFO] спадкоємцю [PERSON] , для оформлення спадщини. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . З довідки головуючого Ужгородського Народного суду [PERSON] №21 вбачається, що така видана [PERSON] , проживаючому в [ADDRESS] , в тому, що дійсно в 1969 в Ужгородському міському народному суді розглядалась цивільна справа за №2-280/69 за позовом [PERSON] до [PERSON] про реальний поділ будинку [ADDRESS] . Рішенням Ѕ частина домоволодіння виділена в приватну власність гр. [PERSON] .. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.09.1993 року, серії [NUMBER] . Згідно довідки-характеристики від 29 березня 2016 року №19, виданої КП «Архітектурно-планувальне бюро» Ужгородської міської ради, така була видана [PERSON] для пред`явлення в Ужгородську державну нотаріальну контору з метою отримання свідоцтва про праву на спадщину в тому, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] (1/2 частки) та [PERSON] (1/2 частки). На виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 травня 2019 року про витребовування копій спадкової справи, заведеної за померлим [INFO] [PERSON] та копію спадкової справи, заведеної за померлою 1993 року [PERSON] , в.о. завідувача Першої ужгородської державної нотаріальної контори Л.В. Бучацька було повідомлено, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №56659504 від 26.06.2019року, щодо померлої [INFO] [PERSON] , за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня; згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №56659413 від 26.06.2019року, щодо померлого [INFO] [PERSON] , за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня. Першою Ужгородської державною нотаріальною конторою спадкові справи за померлими [PERSON] та [PERSON] не заводилася. Судом було досліджено інвентаризаційну справу №6804 на домоволодіння [ADDRESS] , з якої вбачається, що [PERSON] № 82 Виконкому Ужгородської міської ради депутатів трудящих від 16 лютого 1966 року виділено земельну ділянку для будівництва по [ADDRESS] , площею 570 кв.м.. Згідно договору від 16 квітня 1966 року Виконком Ужгородської міської ради депутатів трудящих надав [PERSON] на праві безстрокового користування земельну ділянку по [ADDRESS] . Рішенням Народного суда м.Ужгород від 28.03.1969 року №2-280/69 в реальному розподілі будинку [ADDRESS] відмовлено. Встановлено порядок користування будинком між [PERSON] та [PERSON] . На замовлення [PERSON] №273 було виготовлено технічний паспорт та довідку-характеристику на будинок [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «112436422 від 01.02.2018 року об`єкт незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , належав на праві спільної часткової власності по Ѕ частки [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) згідно архівного запису на підставі рішення суду від 28.03.1969 року. За змістом\~статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті\~ [PERSON] , [INFO] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями\~529,\~535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до\~статті 86 ЦК Української РСР\~право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Відповідно до абз. 3 ч. 2\~ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3\~ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4\~ст. 3 зазначеного Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5\~і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. З досліджених судом доказів вбачається, що будинок, за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом незавершеного будівництва, рішенням суду було встановлено порядок користування будинком між [PERSON] та [PERSON] , такий належав на праві спільної часткової власності по Ѕ частки [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ). Спадкові справи за вказаними особами не заводилися. Крім того, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні відомості, що [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ). У суду відсутні відомості, що вказаний будинок належав на праві приватної власності [PERSON] , що свідчить про те, що за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, та такий не входить до складу спадщини в розумінні ст.1218 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано до суду доказів щодо наявності перешкод у оформленні права власності в порядку спадкування за законом у передбаченому законом порядку, шляхом подання відповідних документів нотаріусу, не надано відмови у вчиненні нотаріальної дії, та не доведено наявність у спадкодавця [PERSON] зареєстрованого права власності на 4/6 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що є предметом позовних вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно з п. 8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Аналіз наведених норм матеріального права приводить до висновку, що визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування здійснюється лише за умовами, якщо спадкодавець у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на об`єкт, який будувався, та який у подальшому увійшов до спадкового майна. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 09.06.2020 у справі №347/2273/17. При цьому з вимогами про визнання в порядку спадкування прав та обов`язки як забудовника на реєстрацію права власності позивач не звертався. 02.10.2018 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Розманом С.Ю. було подано клопотання про застосування строку позовної давності. Вказує, що спадкодавець помер [INFO] , тобто з часу його смерті і до часу пред`явлення позову минуло більше 9 років. У позивача виникло право на пред`явлення відповідного позову з наступного дня після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини. Зазначає, що протягом цього часу у будинку проживали і ним користувалися відовідачі, підтримуючи його в належному стані і проводячи відповідні ремонти. З приводу клопотання про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною п`ятою статті 1268\~ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із статтею 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частини першої статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного суду від 27.11.2019 року, справа №235/1040/19, провадження № 61-16577св19. Згідно\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, зокрема судовий збір, понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. Відповідно до положень п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Згідно прохальної частини заперечень на позов від 22.09.2017 року представник відповідача [PERSON] адвокат Розман С.Ю. просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на оплату правової допомоги адвоката у розмірі 6 400 грн. Згідно ст.\~137\~ЦПК України\~витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За\~результатами розгляду\~справи витрати\~на правничу\~допомогу адвоката\~підлягають розподілу\~між сторонами\~разом із\~іншими судовими\~витратами.\~Для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги.\~Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~спів мірним\~із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до\~ч.3\~ст.141\~ЦПК України\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~враховує: чи\~пов`язані ці\~витрати з\~розглядом справи; чи\~є розмір\~таких витрат\~обґрунтованим та\~пропорційним до\~предмета спору\~з урахуванням\~ціни позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони\~або чи\~викликала справа\~публічний інтерес; поведінку\~сторони під\~час розгляду\~справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч. 3\~ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Судом встановлено, що 14 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги №25. На підтвердження розміру своїх витрат долучено розрахунок вартості правової допомоги від 14.09.2017 року, згідно якої вартість робіт становила: ознайомлення з матеріалами справи 640,00 грн., перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики 1280,00 грн., надання консультацій клієнту 960,00 грн., підготовка письмових заперечень на позов 1920,00 грн., участь у судових засіданнях суду першої інстанції 1600 грн.. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №07 від 14 вересня 2017 року адвокату Розману С.Ю. було здійснено оплату [PERSON] за надання правової допомоги згідно з договором від 14.09.17 року №25 на суму 6400,00 грн. Суд, врахувавши заперечення представника позивача щодо розподілу цих витрат, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Відповідно до\~ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається із матеріалів справи, адвокат Розман С.Ю. подавав процесуальні клопотання в межах розгляду справи судом.\~\~Враховуючи вказане, було доведено надання відповідачу адвокатом Розман С.Ю. вказаних послуг. Однак, з огляду на те, що такі витрати у сумі 6400, 00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію позивача; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, сума зазначена в описі наданих робіт, у розмірі 640,00 гривень за одну годину не співмірна з часом, витраченим адвокатом на участь у засіданнях), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з позивача становить надмірний тягар для нього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, підготовку заперечення на позовну заяву та значення справи для сторони, суд, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, робить висновок, що заявлені витрати на професійну правову допомогу підтверджені належними доказами, дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] 1000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: approved