Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 02 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір про надання останньому кредиту в сумі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,0 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписавши заяву, відповідач тим самим погодився на те, що разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою така заява складає між ним та банком договір. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку сторони не проінформують один одного про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по своєчасній сплаті кредиту станом на 30 травня 2014 року у нього виникла кредитна заборгованість перед позивачем в розмірі 13378,11 грн. А тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору та понесені ним судові витрати. Відповідач [PERSON] не з'явився в судове засідання, однак директор Берестечківського психоневрологічного інтернату, який у відповідності до ст.66 ЦК України здійснює опіку за відповідачем, звернулася до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у її відсутності. Представник позивача - публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" Савицька Г.Р. в судове засідання не з'явилася, однак звернулася до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, 02 квітня 2007 року відповідач [PERSON] звернувся до закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" із заявою позичальника (а.с.12) про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 1500,00 грн. на платіжну картку на запропонованих банком Умовах і правилах надання банківських послуг (а.с.13-18). Пунктом 3.12 Умов та правил надання банківських послуг та заявою позичальника передбачено сплату позичальником відсотків в розмірі 3,0 % на місяць. Пунктом 6.5 Умов надання банківських послуг та заявою позичальника передбачено сплату позичальником щомісячної комісії. Пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено сплату позичальником штрафу за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів у розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову. Як вбачається із статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (а.с.22), ПАТ КБ "Приватбанк" є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк". У відповідності з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 02 квітня 2007 року позичальника [PERSON] станом на 30 травня 2014 року (а.с.7-11), заборгованість відповідача перед публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" становить: 6678,60 грн. заборгованості за кредитом, 4302,69 грн. заборгованості по відсотках, 1283,58 заборгованості по комісії, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 613,24 грн. штрафу (відсоток від суми заборгованості), а всього - 13378,11 грн. Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 25 червня 2013 року, яке набрало законної сили 20 вересня 2013 року (а.с.43), [PERSON] визнано недієздатним. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З вищевказаного рішення суду вбачається, що [PERSON] з 1992 року перебуває на обліку в психіатричній лікарні № 1 м.Луцька Волинської області, виявляє ознаки хронічного стійкого розладу у формі безперервно-прогредієнтної шизофренії з емоційно-вольовим дефектом, внаслідок чого не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Із довідки № 403, виданої Берестечківським психоневрологічним інтернатом 09 вересня 2014 року (а.с.35), вбачається, що [PERSON] дійсно проживає з 20 жовтня 2012 року у вищевказаній установі та знаходиться на повному державному забезпеченні. Відповідно до ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, обов'язковою умовою відповідальності за порушення зобов'язання є вина боржника. З огляду на вищезазначені положення закону [PERSON] не може відповідати за невиконання зобов'язання з моменту набрання рішенням про визнання його недієздатним законної сили, тобто з 20 вересня 2013 року. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором від 02 квітня 2007 року, банком проведені нарахування, в тому числі штрафні санкції за невиконання зобов'язання за період з 20 вересня 2013 року по 30 травня 2014 року. Отже, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за вищевказаний період не можуть бути задоволені із-за відсутності вини боржника. Щодо вимог про стягнення заборгованості станом на 20 вересня 2013 року, то суд вважає, що дана вимога підлягає до задоволення, а тому стягує з відповідача [PERSON] 9320,93 грн. кредитної заборгованості, тому що для цього є законні підстави. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягує їх з відповідача в користь позивача в розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial