Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовною заявою , вимоги за якою уточнив заявою від 04.05.2018 року, до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 20 жовтня 2017 року наказом № 2806-ВК від 19.10.2017 року він був звільнений з роботи в Приватному акціонерному товаристві «Рівнеазот». Розрахунок з ним відповідач в день звільнення не провів, при звільненні у не була виплачена заборгованість з заробітної плати за лютий - червень 2017 року, що стверджується довідкою , яку видав відповідач 28 лютого 2018 року, станом на цей день заборгованість з заробітної плати складала 25147 грн. 24 коп. Гроші на картковий рахунок не перераховані і на сьогоднішній день. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2017 року по 04.05.2018 року в сумі 107395,20 грн. і компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 1021,96 грн. Згідно поданого до суду відзиву, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, покликаючись на ту обставину, що вини ПрАТ "Рівнеазот" у невиплаті належних звільненому працівникові сум немає, оскільки ПрАТ» Рівнеазот» не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеоблводоканал. Крім того, з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежили поставку природного газу, не давши змоги виробити продукцію. Вважає, що ПрАТ « Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку із звільненими працівниками діяв у стані крайньої необхідності. ПрАТ "Рівнеазот" сплачувало єдиний внесок, а тому позивач не був позбавлений можливості звернутися в центр зайнятості після звільнення для отримання допомоги по безробіттю. Просив суд звільнити ПрАТ « Рівнеазот» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні [PERSON] в повному обсязі. Представником відповідача до відзиву також долучено довідку № 1520 від 07.05.2018 р. про середню заробітну плату. Відповіді на відзив від позивача до суду не надійшло. Дослiдивши письмовi докази по справi, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов пiдлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що [PERSON] працював на ПрАТ «Рівнеазот» та з 20.10.2017 р. Наказом №2806-ВК від 19.10.2017 року був звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ( ст. 38 КЗпП України ) . Розрахунок на день звільнення з ним не проведено по теперішній час. Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст.47, частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Так, вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнні стосуються періоду з 21.10.2017 року по 04.05.2018 року. За таких обставин та враховуючи те, що мало місце порушення ст.ст. 116,177 КЗпП , суд приходить до висновку , що позов підлягає до задоволення частково, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2017 р. по 08.05.2018 р., що становить 136 робочих дні. З довідки про середню заробітну плату № 1520 від 07.05.2018 р. вбачається, що загальна сума доходу [PERSON] за серпень-вересень 2017 року становить 17257,52 грн., середньогодинна заробітна плата становить 70,4389 грн., виходячи з того, що в серпні ним було відпрацьовано 173,00 годин, в вересні 72,00 години, а всього 245,00 годин за період серпень-вересень 2017 року. Період затримки розрахунку з позивачем складає: з 21.10.2017 р. по 08.05.2018 року, заборгованість становить 76 637, 36грн. з розрахунку 136 робочих днів (період затримки по день постановлення рішення) х 563,51 грн. (середньоденна зарплата з розрахунку 70,4389 середньогодинна зарплата х 8 год./день) = 76 637, 36 грн. Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на той факт, що невиплата заробітної плати позивачу відбулась у стані крайньої необхідності, а відтак на підставі ч.2 ст. 1171 ЦК України суд може звільнити ПрАТ «Рівнеазот» від відшкодування шкоди оскільки право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку є абсолютним і виникає із трудових правовідносин, і до вказаних правовідносин не можуть застосовуватись норми, які випливають із деліктних зобовязань, оскільки правила ст. 1171 ЦК України застосовуються при вирішенні спору, що стосуються відшкодування шкоди. Суд визнає безпідставними і покликання представника відповідача на відсутність їх вини у невиплаті заробітної плати, оскільки подані ним докази, зокрема, рішення міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі про призупинення дії антидемпінгових мит та рішення Господарського суду Рівненської області про стягнення з ОВКПВ КГ «Рівнеоблводоканал» на користь ПрАТ « Рівнеазот» заборгованості, жодним чином не свідчать про відсутність вини відповідача щодо невиплати заборгованості із заробітної плати позивачу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місячць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу ( інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Згідно наданого представником позивача розрахунку, який відповідачем не спростований, розмір компенсації втрати частини заробітної плати становить 1021,96 грн. та підлягає до стягнення за рішенням суду з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати - судовий збір в сумі 776,59 грн., сплачений позивачем , виходячи з сукупної суми задоволених вимог - 77 659, 32 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial