Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: - стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська будівельна компанія» (далі за текстом - ТОВ «Всеукраїнська будівельна компанія») на свою користь середній заробіток за час проходження служби по мобілізації у розмірі 17\~051 грн. 65 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у розмірі 5\~041 грн. 85 коп.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 8\~197 грн. 70 коп., моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 6\~614 грн. 40 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що у період з 10 травня 2011 року по 09 серпня 2016 року позивач працював у ТОВ «Всеукраїнська будівельна компанія» на посаді водія транспортних засобів. У період з 02 серпня 2014 року по 19 жовтня 2015 року проходив службу за мобілізацією, з моменту настання якої перестав отримувати заробітну плату з постійного місця роботи. Розмір заборгованості за час проходження служби по мобілізації складає 17\~051 грн. 65 коп. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 серпня 2016 року по 14 грудня 2016 року становить 5\~041 грн. 85 коп. Компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати складає\~ у розмірі - 8\~197 грн. 70 коп. Крім того, неправомірними діями відповідача, що виразилися у невиплаті заробітної плати, позивачу завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює у 10\~000 грн. При цьому моральна шкода полягає у моральних стражданнях, яких зазнав позивач у результаті порушення його законних прав. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. 21 лютого 2017 року надав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій також вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, 21 лютого 2017 року надала заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує, справу просить розглянути у її відсутності. Відповідач ТОВ «Всеукраїнська будівельна компанія» у судове засідання свого представника повторно не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що сторони по даній справі перебували у трудових відносинах. Наказом № 105 від 07 травня 2011 року [PERSON] прийнято на роботу водієм транспортних засобів у ТОВ «Всеукраїнська будівельна компанія». Наказом за № 09 від 09 серпня 2016 року [PERSON] звільнено із роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП. З довідки за № 1565 від 21 серпня 2014 року вбачається, що [PERSON] з 2 серпня 2014 року знаходився на зборах у військовій частині [NUMBER] м. Мукачево Закарпатської області із військовослужбовцями запасу, які призвані по мобілізації. У період з 02 серпня 2014 року до 19 жовтня 2015 року [PERSON] проходив службу по мобілізації, що підтверджується матеріалами справи. Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений\~Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ оголошено та проведено часткову мобілізацію на території ряду областей, у тому числі і Київської. Згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»\~громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частин другої та третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України\~в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Враховуючи наведену обставину, суд приходить до висновку, що на період проходження служби по мобілізації відповідач повинен був сплачувати позивачу заробітну плату. Розрахований позивач розмір заборгованості по заробітній платі за час проходження служби у розмірі 17\~051 грн. 65 коп., суд приймає до уваги, так як він здійснений на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями\~ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При розглядів даної справи по суті відповідач будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність вини підприємства за невиплату належних позивачу сум, не надав. Тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 5\~041 грн. 85 коп. підлягає стягненню на користь позивача. Згідно зі статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При розгляді справи по суті встановлено, що із позивачем не було проведено розрахунку по заробітній платі починаючи з серпня 2014 року по 14 грудня 2016 року. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадку, якщо заробітна плата працівникові не була виплачена своєчасно і затримання виплати складає один і більше календарних місяці, то за порушення термінів виплати заробітної плати нараховується компенсація, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року. Згідно приписів пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: п.2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Такий правовий висновок Верховного Суду України міститься у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення за 1 півріччя 2014 року, якому зазначено, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За таких підстав суд прийшов до висновку про нарахування позивачу компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, оскільки компенсація є складовою частиною структури заробітної плати і нараховується незалежно від вини підприємства. Компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 8\~197 грн. 00 коп. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Оскільки сплата позивачу належних йому платежів не здійснена то працівник отримав право на компенсацію моральних втрат (ст.237-1 КЗпП). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено 4 000 грн. на відшкодування моральних збитків. Згідно із частиною першою статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 2 й 4 частини третьої статті 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Вимогами статті 56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно із ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як роз`яснено у пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що правову допомогу позивачу на підставі договору № 019 від 27 жовтня 2016 року надавала адвокат Шевченко К.М. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 5701/10). На підставі вищевказаного договору від 27 квітня 2016 року адвокат Шевченко К.М. видала ордер серії КС № 244984. У рахунок стягнення витрат на правову допомогу позивач просить стягнути 6\~614 грн. 40 коп., сплату яких підтверджує квитанцією № 414451 від 14 грудня 2016 року. Відповідно до акту виконаних робіт від 14 грудня 2016 року на надання правової допомоги [PERSON] витрачено 12 робочих годин на загальну суму 6\~614 грн. 40 коп. З урахуванням наведених обставин, а також граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, кількості судових засідань та їх тривалості, суд вважає обґрунтованими витрати на правову допомогу у розмірі 3\~500 грн. 00 коп. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі - 551 грн. 20 коп. за вимоги майнового характеру та 275 грн. 60 коп. за вимогу про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial