Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що 30.09.2015 року близько 18 год. на вул. Чкалова м. Дніпропетровськ мала місце дорожньо-транспортна пригода, в ході якої на автомобіль «Кіа Rіо», реєстраційний номер [NUMBER], що належить йому, впала металева опора контактної мережі, в результаті чого транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень. Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №3270 від 26.10.15 року встановлено, що вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Кіа Rіо», державний реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) Z94CC41BADR11118737, пошкодженого у наслідок ДТП, становить 81\~732 грн. 61 коп. За проведення вищезазначеного експертного дослідження ним сплачено за власний рахунок 1000,00 грн. Таким чином, в результаті падіння опори контактної мережі він зазнав фактично майнової шкоди у загальному розмірі 82\~732,61 грн. Крім вищезазначеної майнової шкоди йому заподіяна моральна шкода, яка виразилася у моральних та душевних стражданням, яких він зазнав під час раптового пошкодження його приватного майна та зазнає і до теперішнього часу в звязку з відсутністю можливості користуватися власним транспортним засобом, та протиправною поведінкою відповідача відносно факту спричинення шкоди. Безпосередньо в момент пошкодження транспортного засобу позивач відчув раптовий страх за власне життя та здоровя, так як падіння металевої опори контактної мережі відбулося безпосередньо в місці розташування салону легкового автомобіля, спричинило часткове пошкодження даху та супроводжувалося раптовим сильним шумом. Зазначені обставини викликали у нього сильні душевні хвилювання, що призвело до погіршення самопочуття безпосередньо після пригоди, в результаті чого він був вимушений звернутися за медичною допомогою та обстеженням до Дніпропетровської міської клінічної лікарні №16. Пошкодження автомобіля спричинило вимушено зміну звичайного способу його життя, він з моменту спричинення шкоди і до теперішнього часу вимушений пересуватися для задоволення власних побутових потреб на громадському транспорті, систематично відмовляти собі в поїздках на далекі відстані, відмовляти собі та членам сімї в можливості відпочивати чи вирішувати побутові проблеми, які потребували використання транспортного засобу. Додаткових моральних страждань завдає йому антисуспільна поведінка відповідача, який після спричинення майнової шкоди і до теперішнього часу, не зважаючи на очевидний факт наявності вини, відмовляється визнати свою провину, всіляко відтягує здійснення відшкодування йому шкоди, використовуючи для цього безпідставні та штучно надумані мотиви. Враховуючи вищезазначені обставини, він вважає, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню відповідачем внаслідок пошкодження його майна, становить 10\~000,00 грн. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь завдану шкоду в загальному розмірі 92 732 грн. 61 коп., яка складається з: матеріальної шкоди в сумі 82 732 грн. 61 коп., моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що шкоду майну позивача заподіяно падінням електроопори, яка знаходиться на балансі відповідача та падіння якої допустив працівник відповідача [PERSON] В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що на момент скоєння ДТП на електроопорі, яка впала на автомобіль позивача, здійснювались ремонтні роботи, однак вина підприємства не встановлена. Розмір матеріального збитку встановлений експертним дослідженням, однак стягненню підлягають реально понесені позивачем витрати на ремонт автомобіля. Доказів, які б свідчили про розмір реальних витрат позивача на ремонт автомобіля не надано, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи не відносяться до реальних збитків та відшкодуванню не підлягають. Таким чином, представник відповідача заперечував вину підприємства у заподіянні шкоди, недоведеність спричинення моральної шкоди, посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди". Вислухавши представників сторін, свідка, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, позивач [PERSON] є власником автомобіля «Кіа Rіо», реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САО 660861, виданим РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області. 30.09.2015 року близько 18 год. на вул. Чкалова м. Дніпропетровськ мала місце дорожньо-транспортна пригода, в ході якої на належний позивачу автомобіль «Кіа Rіо», реєстраційний номер [NUMBER], впала металева опора контактної мережі, в результаті чого автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №3270 від 26.10.15 року встановлено, що вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Кіа Rіо», державний реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) Z94CC41BADR11118737, пошкодженого у наслідок ДТП, становить 81\~732 грн. 61 коп. За проведення вищезазначеного експертного дослідження позивачем сплачено 1000,00 грн. Порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, залізничних переїздів, інших дорожніх споруд, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, або неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху, що спричинили створення аварійної обстановки або пошкодження транспортних засобів, вантажів, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч.4 ст. 140 КУпАП. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.4 цієї статті, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2016 року у справі № 200/8163/16п встановлено вину [PERSON], який працює в МКП ДЕТ "Енергогосподарство", у незабезпеченні безпеки дорожнього руху, наслідком чого стала дорожньо-транспортна пригода 30.09.2015 року, зокрема, те, що [PERSON], будучи відповідальною особою, не вжив заходів забезпечення безпеки дорожнього руху та допустив падіння електроопори. Вказана постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2016 року втупила в законну силу 21.06.2016 року та відповідно до ч.3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені даною постановою, не доказуються при розгляді даної справи. Крім того, зазначена постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено цю постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В судовому засіданні судом було оглянуто справу про адміністративне правопорушення №200/8163/16п у відношенні [PERSON] та встановлено, що падіння електроопори відбулось на автомобіль позивача «Кіа Rіо», реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується також висновком інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП ВДАІ з обслуговування м. Дніпропетровська ГУМВС України в Дніпропетровській області від 09.10.2015 року про відсутність в діях невстановленої особи складу злочину? передбаченого ст. 286 КК України. Обставини падіння електроопори та обставини, за якими його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 140 КУпАП підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] Також, встановлено, що [PERSON] прийнятий на роботу наказом відповідача від 20.04.2012 року за № 018 на посаду електромонтера контактної мережі. Відповідно до п.п. 5.6., 5.7. посадової інструкції електромонтера контактної мережі за правопорушення, скоєні в процесі своєї діяльності та завдання матеріального збитку електромонтер несе відповідальність в межах, встановлених чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством. За фактом падіння опори №41 по вул. Чкалова, 26 в м. Дніпропетровську відповідачем проведено службове розслідування та складено акт, затверджений 09.10.2015 року начальником Енергогосподарства МКП "Днірпопетровський електротранспорт". Службовим розслідуванням встановлено, що падіння електроопори відбулось з незалежних від працівників Енергогосподарства причин, через корозію металу. 29.10.2015 року позивачем через свого представника [PERSON] було подано відповідачу вимогу про відшкодування шкоди, завданої падінням електроопори на його автомобіль 30.09.2015 року. 02.11.2015 року відповідачем надана позивачеві відповідь щодо неможливості відшкодування матеріальної шкоди за відсутності компетентного органу про встановлення вини МКП "Дніпропетровський електротранспорт". Разом з цим, представником відповідача в судовому засіданні визнано та підтверджується листом МКП "Дніпропетровський електротранспорт" від 02.11.2015 року за № 2066, що електроопора № 41, яка впала на автомобіль позивача 30.09.2015 року в районі будинку 26 по вул. Чкалова в м. Дніпропетровську, знаходиться на балансі даного підприємства. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.3 - збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.ст. 1, 13 Закону України "Про міський електричний транспорт" обов"язок утримання контактної мережі трамваїв та тролейбусів покладається на перевізника, юридичну особу, яка у встановленому законодавством порядку надає транспортні послуги, здйснюючи експлуатацію та утримання об"єктів міського електричног7о транспорту. Відповідно до п.2.7.1.2. Правил експлуатації трамвая та тробейбуса, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 10.10.1996 року № 103, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.03.1997 року за № 66/1870 (з наступними змінами та доповненнями) експлуатацію, технічне обслуговування, планово-попереджувальні та непланові ремонти, реконструкцію та розвиток системи електропостачання здійснює електротехнічний і допоміжний персонал електрогосподарства, що є відповідною службою перевізника. Згідно п.2.7.3.2.1. цих Правил утримання, технічне обслуговування і ремонт контактних мереж повинні здійснюватися відповідно до системи технічного обслуговування і ремонту. При цьому, згідно пункту 2.7.3.1.2. Правил контактні мережі трамвая та тролейбуса повинні відповідати правилам влаштування електроустановок, правилам техніки безпеки при експлуатації електроустановок споживачів, нормативно-технічній документації на проектування систем електропостачання трамвая та тролейбуса, Правилам пожежної безпеки, Правилам промислової санітарії та охорони навколишнього середовища, цим Правилам. Отже, відповідачем МКП "Дніпропетровський електротранспорт", який є перевізником, що надає транспортні послуги міського електричного транспорту на території м. Дніпропетровська, було порушено вимоги Закону України "Про міський електричний транспорт" та приписи вказаних Правил. Таким чином, суд вважає доведеною вину відповідача в заподіянні позивачу матеріальної шкоди в наслідок пошкодження транспортного засобу через падіння електроопори контактної мережі та не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності вини підприємства в заподіянні шкоди, оскільки вказана електроопора знаходиться на балансі відповідача і її пошкодження (фактично знос) корозією не було своєчасно виявлено та роботи з її заміни чи ремонту не були своєчасно проведені вказаним працівником підприємства, який за це притягнутий до адмінвідповідальності, та враховуючи положення ст. 1172 ЦК України відповідач повинен нести відповідальність за заподіяну позивачу шкоду. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов"язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Така оцінка проводиться в порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092. Тому для вирішення питання щодо розміру фактично заподіяної позивачу внаслідок ДТП матеріальної шкоди суд приймає до уваги саме висновок експерта-автотоварознавця № 3270 від 26.10.2015 року, що проведений та складений у відповідності до зазначених вище нормативних актів. Таким чином, при визначенні виду та розміру шкоди, що підлягає стягненню, суд виходить з розміру матеріального збитку, встановленого експертом, оскільки доказів здійснення відновлювального ремонту автомобіля відповідачем не надано. При цьому судом встановлено, що на час ДТП належний позивачу автомобіль застрахований не був та на час розгляду справи він не відремонтований. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 81 732 грн. 61 коп. Будь-яких доказів в спростування зазначеного розміру шкоди відповідачем суду не надано, при цьому судом в судовому засіданні представнику відповідача роз"яснювалося право на заявлення клопотання про призначення проведення у справі відповідної судової експертизи, від чого він відмовився, чим розпорядився процесуальними правами на свій розсуд. Суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 1000,00 грн., сплачених за проведення експертного дослідження, оскільки такі витрати не відносяться до судових в розумінні ст. 79 ЦПК України або до поняття збитків в розумінні вищевказаних норм права. Суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як встановлено в судовому засіданні в наслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася з вини відповідача, позивачу було дійсно заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у моральних та душевних стражданням, яких він зазнав під час раптового пошкодження його автомобіля та зазнає і до теперішнього часу в звязку з відсутністю можливості користуватися власним транспортним засобом. Безпосередньо в момент пошкодження транспортного засобу позивач відчув раптовий страх за власне життя та здоровя, так як падіння металевої опори контактної мережі відбулося безпосередньо в місці розташування салону легкового автомобіля, спричинило часткове пошкодження даху та супроводжувалося раптовим сильним шумом. Зазначені обставини викликали у нього сильні душевні хвилювання, що призвело до погіршення самопочуття безпосередньо після пригоди, в результаті чого він був вимушений звернутися за медичною допомогою та обстеженням до Дніпропетровської міської клінічної лікарні №16. Пошкодження автомобіля спричинило вимушено зміну звичайного способу його життя, він з моменту спричинення шкоди і до теперішнього часу вимушений пересуватися для задоволення власних побутових потреб на громадському транспорті, систематично відмовляти собі в поїздках на далекі відстані, відмовляти собі та членам сімї в можливості відпочивати чи вирішувати побутові проблеми, які потребували використання транспортного засобу. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінив в 10 000,00 грн. Будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти даних вимог позивача відповідачем суду не надано. Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких він зазнав, та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б принципам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн. і ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Решта частина позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі сплачений судовий збір в розмірі 927 грн. 33 коп. . На підставі викладеного,

Outcome: partial