Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк Форвард» (далі також - АТ «Банк Форвард», відповідач), треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Овсієнко Алла Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову вказує, що 21.09.2021 на адресу позивачки надійшла постанова приватного виконавця округу міста Києва Овсієнко Алли Вікторівни про відкриття виконавчого провадження № 66856453 про стягнення на користь АТ «Банк Форвард» 20971,29 грн. Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження вказане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису № 4938, вчиненого 25.08.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною. Як вбачається з виконавчого напису, 28.02.2012 позивачка уклала з ПАТ «Банк Русский Стандарт» кредитний договір № 95574193. Правонаступником кредитора за цим договором є АТ «Банк Форвард». У виконавчому написі вказано, що строк платежу за кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 08.09.2019 по 07.12.2019. Сума заборгованості складає 19871,29 грн., в тому числі: - заборгованість за сумою кредиту - 13512,48 грн.; - заборгованість за процентами - 5758,48 грн.; - плата за пропуск мінімальних платежів - 600,00 грн. Також з [PERSON] стягнуто 1100 гривень плати за вчинення виконавчого напису. Вважає, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства та порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами. Зокрема, приватний нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Пред`явлена до стягнення заборгованість не є безспірною. Вважає, що нотаріус видав виконавчий напис поза межами трьохрічного строку давності. З огляду на вказані обставини, позивачка просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною від 25.08.2021, зареєстрований в реєстрі за № 4938. Судові витрати покласти на відповідача. 08.12.2021 представник позивача - адвокат Бовшик М.Ю. через канцелярію суду подав заяву в якій просив судове засідання проводити без його участі та участі позивача. Просив задовольнити в повному обсязі позовні вимоги, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М., в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Овсієнко А.В. про розгляд справи була повідомлена належним чином, позов з додатками нею отримано, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Своїм правом на подачу пояснень щодо позову третя особа не скористалася. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Судом встановлено, що 27.02.2012 між [PERSON] та ПАТ «Банк Русский Стандарт» було укладено кредитний договір № 95574193 від 27.02.2012, відповідно до якого їй відкрито поточний рахунок. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис від 25.08.2021, зареєстрований в реєстрі за № 4938 про стягнення з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 95574193 від 28.02.2012 укладеним нею з ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» на користь АТ «Банк Форвард» ідентифікаційний код юридичної особи 34186061, юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 105, заборгованості за кредитним договором № 95574193 від 28.02.2012. Строк платежу за Кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 08.09.2019 по 07.12.2019. Сума заборгованості складає 19871,29 грн., в тому числі: заборгованість за сумою кредиту становить 13512,48 грн.; заборгованість за процентами становить 5758,81 грн.; плата за пропуск мінімальних платежів становить 600,00 грн. (а.с.50). Плата за вчинення виконавчого напису в розмірі 1100,00 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника складає 20971,29 грн. На підставі зазначеного виконавчого напису, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В. від 16.09.2021 було відкрито виконавче провадження ВП № 66856453 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у розмірі 20971,29 грн. (а.с.14-15). На виконання ухвали суду від 25.10.2021 про витребування доказів, від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. надійшли належним чином завірені копія виконавчого напису нотаріуса № 4938 від 25.08.2021 та копії документів на підставі яких було видано виконавчий напис (а.с.49-81). Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюються Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (Постанова КМ України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів"). Згідно з ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Тобто, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а нотаріус задля вчинення виконавчого напису повинен дійти висновку, що з дня виникнення права вимоги у стягувача минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, та, що подані стягувачем документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед ним. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах № 569/8884/17 від 14 серпня 2019 року, № 137/1666/16-ц від 29 березня 2019 року та № 201/11696/16-ц від 10 квітня 2019 року, а також Верховний Суд України у постанові № 6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Так, що стосується такої обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису як безспірність заборгованості, то характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, якими є надані стягувачем документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається саме за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак само по собі подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Матеріали справи не містять всіх умов кредитного договору, який був укладений між сторонами. Заява на відкриття поточного рахунку, графік платежів підписані позивачем, не дають суду можливості встановити реальну дійсну безспірну заборгованість позивача перед Банком на час звернення стягувача до приватного нотаріуса, оскільки з поміж іншого не містить чітких умов, щодо нарахування заборгованості за сумою кредиту, відсотків. Відповідач не надав ні нотаріусу, ні суду доказів наявності безспірної заборгованості у позивача на час вчинення виконавчого напису; підтвердження отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, які необхідні для вчинення виконавчого напису. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 визнано частково незаконною та нечинною постанову КМУ №662 від 26.11.2014 року, якою вносилися зміни до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Тобто, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріального посвідченого договору. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Однією з ознак безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен впевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу в судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо одна із цих дій не виконана, заборгованість не вважається безспірною. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 357/12818/17, від 27 серпня 2020 року у справі № 554/6777/17 (з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30 вересня 2019 року (справа № 357/12818/17), від 15 січня 2020 року (справа № 305/2082/14-ц). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги вставлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що виконавчий напис суперечить вимогам чинного законодавства, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо відшкодування відповідачем судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При зверненні до суду з вищевказаним позовом позивачем понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. в обгрунтування яких представником позивача надано: - ордер від 05.10.2021 (а.с.27); - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 427 (а.с.28); - копію договору про надання правової допомоги № 53 від 26.09.2021 (а.с.19-26); - квитанцію до прибуткового касового ордера № 84 від 05.10.2021 на суму 5000 грн. (а.с.18); - заяву попереднього розрахунку суми судових витрат від 05.10.2021, які понесені при підготовці процесуальних документів до суду та які очікуються у зв`язку з розглядом справи, у якій вказано, що понесено судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., а очікується понести ще 500 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу в судовому засіданні (а.с.30). - акт прийому-передачі виконаних робіт від 05.10.2021 до договору № 53 від 26.09.2021 (а.с.32); - детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 05.10.2021 (а.с.31). З Детального опису робіт, виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 05.10.2021 вбачається, що адвокатом були надані правничі послуги на суму 5000 грн., які складаються з наступного: - консультація правового характеру з використанням юридичної літератури, нормативно-правових документів, та реєстру судових рішень (1 година - 1000 грн.); - вивчення та надання правової оцінки письмовим документам, поданих адвокату клієнтом (1 година - 1000 грн.); - підготовка процесуальних документів (1 година - 1000 грн.); - підготовка позовної заяви та письмових доказів до позовної заяви (2 години - 2000 грн.). З Детального опису робіт адвоката позивача та витрат позивача вбачається також, що сторони домовились, що година роботи адвоката складає 1000 грн. (одна тисяча гривень); кошти в сумі 5000 грн. адвокат Бовшик М.Ю. отримав. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки, позовні вимоги суд задовольняє повністю, в зв`язку з цим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.(за подання позовної заяви) та 454,00 грн. (за подання заяви про забезпечення позову), а всього 1362,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки, від учасників справи жодних клопотань щодо заходів забезпечення позову не надходило, а тому заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Outcome: approved