Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача , в якому викладає фактичні обставини справи , правове обгрунтування та зазначає про наступне. Спірне нерухоме майно складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та розташоване за адресою : [ADDRESS] . Згідно Звіту про оцінку майна ринкова вартість спірного домоволодіння станом на 17.08.2018 р. складає 64 804 грн. Починаючи з 2005 р. позивач розпочав проживати та користуватися вказаним будинком та з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами , які і на даний час перебувають у безперервному , відкритому та добросовісному володінні та користуванні . Перед початком користування позивачем спірний житловий будинок був покинутий , занедбаний , земельна ділянка заросла бур"янами та чагарниками . Від сусідів позивач дізнався , що особа , яка збудувала вказане майно померла. Чи була померла особа власником майна позивач не знав. У вересні 2018 р. позивач випадково зустрівся з відповідачем , від якого дізнався , що спірний житловий будинок згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 30.09.1989 р. належить бабі відповідача - [PERSON] . [PERSON] [INFO] померла . За життя вона склала заповіт від 11.04.1991 р. , згідно якого усе своє майно заповіла доньці - [PERSON] . Остання , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.04.2002 р. , зареєстрованого в реєстрі за № 447 успадкувала земельну частку ( пай ) та грошовий вклад . Право на спадщину на спірний будинок [PERSON] не оформляла , що підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.09.2018 р. За життя [PERSON] також склала заповіт від 29.03.2004 р. до якого вказаний житловий будинок включено не було . Відповідно спірний будинок відноситься до спадщини за законом . Земельна ділянка для будівництва та обслуговування спірного будинку не приватизована. Починаючи з 2005 р. і по даний час ні відповідач , ні його родичі не вживали жодних дій , які б перешкоджали позивачу і надалі користуватися вказаним житловим будинком , у тому числі не вирішували питання щодо витребування цього майна з чужого незаконного володіння . Таким чином , спірне нерухоме майно понад 10 років перебуває у безперервному , відкритому та добросовісному володінні та користуванні позивача . Але на даний час позивач не може належно розпорядитися даний майном у зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів . Просить суд визнати за [PERSON] ( ркокпп [NUMBER] ) право власності за набувальною давністю на житловий будинок по [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами . Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем . В судове засідання сторони не з"явилися. В своїх заявах просять суд справу розглянути без їхньої участі. Позивач позов підтримує , відповідач позов визнає . В зв"язку з цим , суд ухвалив справу розглянути без участі сторін у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вивчивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено , що [INFO] в с. Українське Петропавлівського району Дніпропетровської області померла [PERSON] . Згідно свідоцтво про право особистої власності від 30.09.1989 р. [PERSON] на праві особистої власності належав житловий будинок [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] , в якому заповіла їй все своє майно… Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом , посвідченого 17.04.2002 р. державним нотаріусом Петропавлівської ДНК [PERSON] набула права вланості на земельну частку ( пай ) у землі , яка перебуває у колективній власності КСП " Дніпропетровське " , розміром 10.81 га. , що належала померлій [PERSON] [INFO] в с. Новоселівка Петропавлівського району Дніпропетровської області померла [PERSON] . Остання в свою чергу за життя склала заповіт на користь [PERSON] та [PERSON] , яким заповіла земельну ділянку , легковий автомобіль та грошові вклади Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно … № 13980407 від 28.09.2018 р. вбачається , що успадкована земельна ділянка ( свідоцтво про право на спадщину , серії та номер [NUMBER] ) перебуває у оренді у приватного підприємця ( П.І.Б зазначається ) . Таким чином , з вищезазначених документів вбачається , що спірний житловий будинок спадкоємцями не успадкований , тобто він не має належного та законного власника. Звітом про оцінку майна зазначається , що його оціночна ( ринкова ) вартість становить 64 804 грн. Довідкою голови виконавчого комітету Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області № 1461/8 від 01.08.2018 р. зазначається , що померла [INFO] [PERSON] дійсно була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] На день смерті проживала одна . В своїй заяві [PERSON] відмовився від належної йому частки у спадковому майні на користь сина померлої [PERSON] В своєму письмовому поясненні відповідач викладає вищезазначені фактичні обставини , він підтверджує той факт , що позивач саме з 2005 р. і по цей час з його дозволу проживає та користується спірним житловим будинком . Також вказує , що він не заперечує і не заперечував проти того , що позивач проживає та господарює в спірному житловому будинку. Тобто ,на підставі зазначеного , відповідач позов визнає. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335, 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) . Таким чином , приймаючи рішення про задоволення позову , суд враховує ту обставину , що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено . Як встановлено судом , спірним нерухомим майном позивач добросовісно заволодів на підставі спільної домовленості з відповідачем . Спору щодо даного нерухомого майна немає. Крім того , визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд вважає можливим ухвалити рішення по суті позовних вимог. Відповідно до положень ч.3 ст. 200 ЦПК України та у відповідності до п.24 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визнання відповідачем позову може бути підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в тому випадку, якщо таке визнання є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача ). У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст. 206 ЦПК України ) . Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст. 82 ЦПК України є обов'язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Дана позиція відповідача дає суду підставу вважати , що останній не заперечує проти визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем . Отже , визнання позову зазначеним відповідачем не суперечить чинному законодавству та не порушує права , свободи чи інтереси інших осіб.. Таким чином , позивач в частині визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно - житловий будинок надав суду достатньо доказів , а тому позов підлягає задоволенню. Також суд дійшов висновку про можливість звільнення відповідача від сплати судових витрат. На підставі викладеного ,

Outcome: approved