Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

25 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до Дружківського міського суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29 березня 2000 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді будинку 62 по вул. Степній у с. Піски Ясинуватського району Донецької області. Позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті матері і фактично прийняла спадщину, оскільки зареєстрована у зазначеному будинку, на час смерті матері була неповнолітньою особою і проживали вони разом. Позивачка зверталась до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, але нотаріусом в усній формі їй було відмовлено в оформленні спадщини у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на спадковий будинок не зареєстрований в БТІ та порекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Пісківської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено. Додатковим рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до Пісківської сільської ради про встановлення факту прийняття спадщини задоволено. Не погодившись з рішенням Дружківського міського суду від 28 квітня 2016 року [PERSON] подала апеляційну скаргу та просила зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивачка, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення процесуальних норм, зазначила, що судом не враховано той факт, що на її звернення з приводу оформлення прийняття спадщини, нотаріус в усній формі їй відмовив у цьому у звязку з неналежними правовстановлюючими документами. Свою відмову нотаріус відповідним чином у письмовому вигляді не оформив. Її клопотання до суду про витребування з Пятої донецької державної нотаріальної контори постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії залишено без уваги. 2 червня 2016 року вона знов звернулась до нотаріуса і отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за відсутності даних про державну реєстрацію прав на нерухоме майно на імя спадкодавця. Просить долучити даний доказ по справі, оскільки надати його раніш не мала можливості з поважної причини, та ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року в частині відмови вимог про визнання за нею права власності на спадковий будинок в порядку спадкування, задовольнивши позовні вимоги у цій частині. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у звязку з чим виніс необґрунтоване рішення. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду є, в тому числі: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно із розяснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майно в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка [PERSON] не надала докази на підтвердження того, що вона відповідно до ст. 1297 ЦК України звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. З огляду на це суд визнав позовні вимоги передчасними та відмовив у задоволенні позову. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки він зроблений із порушенням норм матеріального і процесуального права. Із матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2000 року померла [PERSON] (а.с.7). Позивачка вказує, що вона є дочкою спадкодавця. Зазначене підтверджено копією свідоцтва про народження позивачки (а.с.14). На час смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається із житлового будинку 62 по вул. Степній в с. Піски Ясинуватського району Донецької області. Згідно довідки виконавчого комітету Пісківської сільської ради № 1348 від 12 вересня 2006 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], селище Піски Ясинуватського району Донецької області. Починаючи з 1996 р. по 2000 р. вона мешкала за вищевказаною адресою зі своєю матірю [PERSON] і знаходилась на її утриманні (а.с.16). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК України (1963 р.) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Оскільки позивачка, як неповнолітня особа, на момент смерті матері проживала та була зареєстрована разом з нею, вона, згідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 р.), вважається такою, що фактично прийняла спадщину. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" від 24 червня 1983 року N 4, що була чинною на момент дії ЦК України (1963 р.) та забезпечувала правильне застосування судами законодавства про спадкування, судам розяснено, що відповідно до гл. 7 Закону України від 2 вересня 1993 р. "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право спадщини вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Встановивши, що питання про право на спадщину може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом одержання свідоцтва про право на спадщину, суддя або суд відповідно на підставі п.1 ст. 136, п.1 ст. 227 ЦПК відмовляє у прийнятті заяви або закриває провадження у справі, роз'яснивши позивачеві це право. З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивачка не надала суду постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не ґрунтується на нормах права, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції із нотаріальної контори була витребувана та досліджена спадкова справа на майно, що залишилось після смерті [PERSON], померлої 29 березня 2000 року (а.с. 134-144). Із спадкової справи вбачається, що позивачка є дочкою [PERSON], що підтверджено відповідним документом про народження (а.с. 139), яка, відповідно до вимог закону, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 134). В матеріалах спадкової справи № 136/2016, копія якої долучена до цивільної справи, мається Постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 2 червня 2016 року, відповідно до якої державний нотаріус П`ятої донецької державної нотаріальної контори відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на імя [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, с. Піски, вул. Степна, буд. 62, який залишився після смерті її матері [PERSON], померлої 29 березня 2000 року, оскільки спадкоємцем [PERSON] не надано відповідних документів, що підтверджують право власності померлої на вказаний житловий будинок, відсутні дані, що підтверджують державну реєстрацію прав на нерухоме майно на імя спадкодавця (а.с.97). Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що оскільки нотаріусом видана відмова у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю відомостей про його реєстрацію у відповідному органі державної реєстрації прав на нерухоме майно, то позивач позбавлений права оформлення спадщини в інший спосіб. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. В матеріалах справи мається копія біржового контракту № 002-н, укладеного Донецькою товарною біржею 21 січня 1997 року, відповідно до якого [PERSON] придбала житловий будинок за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, с. Піски, вул. Степна, буд. 62. Згідно відмітки від 27 січня 1997 року цей біржовий контракт було зареєстровано у виконкомі Пісківської сільської ради (а.с.8). Таким чином, вищезазначений біржовий контракт є підтверджуючим документом про перехід права власності до набувача. Відповідно до ст. 227 ЦК України (1963 р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно судової практики умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. З огляду на таке, вбачається, що є наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла 29 березня 2000 року, на житловий будинок за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, с. Піски, вул. Степна, будинок 62. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині залишення без задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення вимог матеріального та процесуального права. Тому рішення суду на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved