Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому прохає встановити факти, що мають юридичне значення, а саме факт родинних відносин з померлим [PERSON], факт належності останньому правовстановлюючого документа на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] та факт належності йому вказаного нерухомого майна на праві приватної власності. Одночасно позивачем заявлено вимогу щодо визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS], в порядку спадкування. Заявлені вимоги мотивує тим, що після смерті її чоловіка [INFO] відкрилась спадщина на вказане нерухоме майно. Заповіту на випадок смерті [PERSON] не складав, а єдиною спадкоємицею першої черги за законом після померлого є позивач. У зв'язку із допущеними у свідоцтві про одруження та договорі купівлі-продажу нерухомого майна помилками, нотаріальною конторою у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, через що виникла необхідність у зверненні до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] прохала позов задовольнити у повному обсязі, з викладених у ньому підстав. Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи сторони та представник третьої особи до суду не з'явились. Від Дмитрівської сільської ради м.Комсомольська та Комсомольської держнотконтори надійшли клопотання про розгляд справи за відсутності представників установ, заперечень проти позову вони не мають. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши приєднані до справи письмові докази, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (актовий запис про смерть проведений 29.03.2012 р. виконкомом Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська за № 19). Згідно з наданою копією паспорта на ім'я [PERSON], 1930 р.н., (а.с.11) останній 28.01.1978 р. у м. Аркалик зареєстрував шлюб з [PERSON], 1934 р.н. Як убачається з копії свідоцтва про одруження (а.с.10) 28.01.1978 р. за актовим записом № 33 у відділі ЗАГС м. Аркалик Тургайської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після укладення шлюбу дружина прийняла прізвище чоловіка «[PERSON]» (російською мовою). У паспорті на ім'я [PERSON] проведений відповідний запис щодо сімейного стану позивача, згідно з яким остання 28.01.1978 р. у м. Аркалик зареєструвала шлюб з [PERSON], 1930 р.н. Згідно з наданою копією договору купівлі-продажу від 01.08.1986 р. [PERSON] придбав житловий будинок з господарчими будівлями, що розташований по [ADDRESS]. За повідомленням виконкому Дмитрівської сільської ради м. Комсомольська (а.с.15) згідно з записом № 0742-1 в по господарській книзі № 11 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] числиться за [PERSON], 1930 р.н., на підставі договору від 01.08.1986 р. На день смерті [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою разом із дружиною. Відповідно до листів нотаріальної контори м. Комсомольська адресованих на ім'я позивача (а.с.16,17) останній було відмовлено у оформленні спадщини у зв'язку різницею в написанні по-батькові спадкодавця та відсутністю правовстановлюючого документа на спад ковке майно. Згідно даних Спадкового реєстру заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались, у нотаріальній конторі заведення спадкова справа після смерті останнього, за заявою дружини померлого, дані щодо інших спадкоємців відсутні. Відповідно до положень п.3 ст.235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Виходячи із змісту ст.258 ЦПК України встановлення факту, що має юридичне значення залежить від мети, яка повинна мати правовий сенс і як наслідок, створювати для заявника будь-які правові наслідки, юридичний інтерес особи, яка звертається із відповідною заявою, має бути безумовний. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, беручи до уваги, що рішення суду про встановлення такого факту є підставою для оформлення спадщини, та враховуючи наявність достатніх підстав вважати, що позивач та померлий дійсно були подружжям між собою, а договір купівлі житлового будинку у с. Дмитрівка дійсно був укладений померлим, суд вважає позов [PERSON] в частині встановлення юридичних фактів обґрунтованим. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог позивачки в частині визнання факту належності [PERSON], померлому [INFO], на праві приватної власності згаданого житлового будинку з господарськими будівлями та визнання за позивачкою права власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування, суд виходить з наступного. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків регулюються, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З огляду на викладене та беручи до уваги, що Державною нотаріальною конторою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із не встановлення родинних відносин між спадкоємцем і спадкодавцем та належності останньому правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі-продажу, суд вважає, що цивільно-правовий спір щодо права власності позивача на спадкове майно не виник, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разів його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 Цивільно-процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: partial