Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Третя особа [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», про визнання договору фінансового лізінгу недійсним, повернення грошових коштів з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 02.12.2015 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СОЛО ІНВЕСТ» в особі представника [PERSON], яка діє на підставі Довіреності № 5 від 12.08.2015 року та [PERSON], був укладений договір фінансового лізингу № 000093, предметом фінансового лізингу по Договору є транспортний засіб Volkswagen Touareg. Відповідно до п.1.3 Договору Лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах визначених Договором. Істотною умовою Договору, відповідно до п. 17.3 Договору є те, що якщо Лізингоодержувач одружений або проживає однією сімєю з жінкою без реєстрації шлюбу, останній повинен надати протягом 7 (семи) календарних днів з моменту підписання даного договору свою письмову згоду на укладення Договору. 02.12.2015 року , між [PERSON], без погодження з дружиною - [PERSON], на виконання умов п.4.1 вказаного Договору, Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №000093, сплачено 98 010, 00 гривень адміністративного платежу, що підтверджується квитанцією банку № [NUMBER] від 02.12.2015 року. Позивачем зазначено, що в укладеному сторонами Договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір адміністративного платежу 10% від вартості предмету лізингу, що складає 98 010, 00 гривень, а саме: за перевірку, розгляд та підготовку даного договору лізингу. Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат Лізингодавця на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою адміністративного платежу, надано під час укладання договору, не було, та не зазначено джерел їх здобуття. Умовою досягнення мети договору фінансового лізингу Сторонами, є сплата Лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована Лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви\~\~власника у порядку, визначеному\~Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення. Тому, позивач просить визнати договір фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року укладений між ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» та [PERSON] недійсним, стягнути на користь [PERSON] суму безпідставно набутого ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» адміністративного платежу в сумі 98 010,00 грн., стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 25 000,00 грн., вважаючи що порушені його права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки автомобіль ним не було одержано. У судове засідання [PERSON] позивач не з»явився, надав суду заяву, у якій повністю підтримав позов, просив його задовольнити, розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, був повідомлений належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу заочно, за відсутності сторін у справі, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що вимоги [PERSON] законні та обгрунтовані, отже, позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Факт укладання 02.12.2015 року між [PERSON] та ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», договору Фінансового лізингу № 000093, підтверджується зазначеним договором. Відповідно до п. 1.1 Договору предметом фінансового лізингу по Договору є транспортний засіб, зазначений у статті 1 Договору та у Специфікації (Додаток №2 до Договору), а саме: Volkswagen Touareg. Відповідно до п.1.3 Договору Лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах визначених Договором. Відповідно до п.4.1 Договору Лізингодавець передає у користування Предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу, Комісії за передачу Предмета лізингу, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу, на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. Відповідно до п. 17.2 Договору (Прикінцеві положення) підписання Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Згідно п.17.5 Договору підписанням даного Договору та Додатків до нього Лізингоодержувач зазначив, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника Лізингодавця, що стосуються змісту даного Договору та Додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв`язку із укладенням та виконанням даного Договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та Додатки до нього, ознайомлений з умовами внутрішніх правил Лізингодавця його Представником, який надав Лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення Договору та Додатків до нього. Також у Договорі зазначено, що Додатками до даного Договору є: Додаток №1 - Графік сплати Авансового внеску; Додаток №2 - Специфікація; Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Відповідно до п.8.1 Договору, укладаючи Договір, Сторони погодили, що Вартість Предмета лізингу, на момент укладання Договору становить 980\~026, 77 гривень з урахуванням ПДВ, що становить еквівалент 38\~779 євро за офіційним курсом НБУ, що дорівнює 25, 2721 грн. за 1 євро на день підписання даного Договору. За змістом преамбули укладеного сторонами Договору фінансового лізингу, «визначення термінів»: Адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів до укладення Договору, незалежно від умови призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості Предмета лізингу. Відповідно до Додатку №1 до Договору фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року сума адміністративного платежу складає 10% від вартості предмета лізингу, а саме 3877,90 євро . Однією із істотних умов Договору, а саме, що відповідно до п. 17.3, є те, що якщо Лізингоодержувач одружений або проживає однією сімєю з жінкою без реєстрації шлюбу, останній повинен надати протягом 7 (семи) календарних днів з моменту підписання даного договору свою письмову згоду на укладення Договору. Шлюб між [PERSON], та [PERSON] зареєстровано 2008 року, № І-ЖС № 057238 свідоцтво про шлюб.Станом на 26.02.2017 року, [PERSON], не надавала ні усної, ні письмової згоди на укладення договору фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ». 02.12.2015 року , [PERSON], без погодження з дружиною - [PERSON], на виконання умов п.4.1 вказаного Договору, Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №000093, сплачено 98 010, 00 гривень адміністративного платежу, що підтверджується квитанцією банку № [NUMBER] від 02.12.2015 року. В укладеному сторонами Договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір адміністративного платежу 10% від вартості предмету лізингу, що складає 98 010, 00 гривень, а саме: за перевірку, розгляд та підготовку даного договору лізингу. Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат Лізингодавця на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою адміністративного платежу, надано під час укладання договору, не було, та не зазначено джерел їх здобуття. Також, судом встановлено, , що фактично організація з підготовки Договору лізингу № 000093 від 02.12.2015 року полягала у виготовленні стандартної за формою, вочевидь типової для Лізингодавця форми договору, про що свідчить вписані від руки співробітником відповідача індивідуальні дані щодо Лізингоодержувача, Предмета лізингу, його вартості та розмірів належних платежів. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Як вбачається, зі змісту п.3.2.7 статті 3 «Права та обовязки сторін» Договору, передбачено, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та/або у разі не обрання нового предмета лізингу Лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу всі отримані раніше авансові платежі. Договір фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року взагалі виключає можливість повернення Лізингоодержувачу адміністративного платежу, у разі невиконання Лізингодавцем зобовязань по Договору, виключає будь-яку відповідальність за неналежне виконання умов Договору. Відповідно до умов, викладених у п.12.1 Договору фінансового лізингу №000093 від 02.12.2015року Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Вищевказані умови Договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Таким чином, умови Договору фінансового лізингу №000093 від 02.12.2015 року, слід вважати такими, у яких були обмежені права Лізингоодержувача як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, зокрема, право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації. Умови Договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача та є несправедливими. Відповідно до положень ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного Договір фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту Договору відповідно до\~ст. 628 ЦК України. Наведене свідчить про порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору. Слід зазначити про невідповідність положень договору фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору є несправедливими, оскільки вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог\~Законів України «Про захист прав споживачів»\~та «;Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої, другої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста, статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", слід зазначити, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Суд вважає несправедливими умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом\~статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням\~статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої\~статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1\~статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої\~статті 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Слід зазначити, що у відповідача ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», на час підписання договору фінансового лізингу від 02.12.2015 №000093 відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, умовою досягнення мети договору фінансового лізингу Сторонами, є сплата Лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована Лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви\~\~власника у порядку, визначеному\~Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Але, договір фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», нотаріально посвідчено не було. В силу дії\~ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до чинного законодавства, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Зазначений висновок відповідає також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі за позовом про визнання аналогічного договору фінансового лізингу недійсним до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. На виконання договору фінансового лізингу №000093 від 02.12.2015 року позивачем [PERSON] згідно квитанції № [NUMBER] від 02.12.2015 року сплачено на рахунок відповідача 98\~010,01 грн. Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, а також положеннь\~ст.216 ЦК України\~ позовні вимоги є обгрунтованими. За змістом\~ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Тобто при визнанні недійсним договору з підстав, визначених наведеною нормою, суд повинен встановити факт введення в оману, умисел, факт заперечення наявності обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину або замовчування їх існування. Згідно\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказано, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд з'ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру. Жодних заперечень, пояснень відповідачем, які б спростовували викладені у позові вимоги позивача, суду надано не було. Позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 25 000,00 грн., посилаючись на те, що внаслідок підписання вказаного Договору фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року, позивачеві та його дружині [PERSON] завдано моральних страждань, адже дзвінки працівниками ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» після підписання Договору ігнорувались. Для сплати Авансового платежу та підписання Договору, позивачеві довелось продати наш авто Volkswagen СС, що порушило його звичайний уклад життя його родини та потягло значні зміни у сімейному житті, які виразились у постійних суперечках з дружиною через відсутність будь-якого транспортного засобу взагалі, неможливості вчасно відвозити дочку [PERSON] до школи, у звязку з тим, що сім'я позивача проживає за містом. Позивачеві довелось витрачати час на організацію та пошук незапланованої у бюджеті великої суми на купівлю нового автомобіля, пошук та консультування з юристами з правових питань щодо відшкодування завданої шкоди. На даний час, він продовжую зазнавати моральних страждань, через неможливість розпоряджатися сімейними грошовими коштами, які досі перебувають у розпорядженні ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», без законних на те підстав. Відсутність транспортного засобу негативно вплинула і на мою трудову діяльність та фінансовий стан, внаслідок чого я зазнав значних моральних страждань. Суд вважає, що у цій частині позов підлягає частковому задоволенню, оскільки достатніх письмових доказів суду [PERSON] не надано та вважає розумним та достатнім розмір моральної шкоди у сумі 5000,00 грн., яку треба стягнути з відповідача. Позов в частині визнання договору фінансового лізингу № 000093 від 02.12.2015 року, укладений між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СОЛО ІНВЕСТ» в особі представника [PERSON], яка діє на підставі Довіреності № 5 від 12.08.2015 року («Лізингодавець») та [PERSON], ( «Лізингоодержувач») недійсним та стягнення на користь [PERSON] суми безпідставно набутого ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СОЛО ІНВЕСТ» адміністративного платежу в сумі 98 010,00 грн., суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи спір, суд, відповідно до ст. 88 ЦПК України, присуджує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2610,15 грн., оскільки [PERSON] був звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial