Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

23.12.2016 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, а 13.07.2017 - з уточненою позовною заявою [PERSON], територіальної громади в особі Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області з наступними вимогами: визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] на житловий будинок (з надвірними будівлями та спорудами) [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Вона (позивачка) є спадкоємцем за законом першої черги після померлої [INFO] матері [PERSON] та прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном. Відповідач по справі, її рідна сестра, [PERSON] відмовилася від спадщини на її користь. Їхній з відповідачкою батько [PERSON] (чоловік [PERSON]), який помер [INFO], після смерті своєї дружини не подавав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини та не прийняв спадщину фактично. Але оформити право власності на спадкове майно в нотаріальній конторі вона не може в зв'язку з тим, що не подавала заяву про прийняття спадщини протягом строку, встановленого на прийняття спадщини, про що їй було надано відповідь Зміївської державної нотаріальної контори від 15.11.2016 №1831/00-14. 26.12.2016провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд. 12.01.2017, 17.02.2017, 18.04.2017, 31.05.2017, 23.06.2017, 15.08.2017, 03.11.2017, 12.01.2018, 06.02.2018 від представника відповідача - сільського голови Скрипаївської сільської ради Лисак Т. М. до суду надійшли заяви про визнання позову та розгляд справи за відсутністю представника територіальної громади в особі Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області. 26.01.2017, 09.03.2017, 19.04.2017, 14.06.2017, 14.07.2017, 26.09.2017, 21.11.2017, 19.01.2018 судовий розгляд відкладався за клопотанням представника позивача адвоката [PERSON], у зв'язку з витребуванням доказів, поданням уточненої позовної заяви, а також неявкою учасників справи. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] позов визнала, підтвердила обставини, викладені у позовній заяві позивачкою. Крім того, пояснила, що за життя батьків між ними була домовленість, що майно матері спадкує її сестра [PERSON], а майно батька спадкує вона. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-ІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (чинній з 15.12.2017 року) (далі ЦПК України) передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Враховуючи, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування, судовий розгляд справи по суті проведено за правилами загального позовного провадження. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], що належав [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 9). Згідно довідки КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" №2351 від 28.10.2016, договору купівлі-продажу будинку від 22.04.1987, посвідченого виконавчим комітетом Скрипаївської сільської ради Готвальдівського району Харківської області, вбачається, що первинна інвентаризація житлового будинку [ADDRESS] проведена в 2016 році. До матеріалів інвентаризаційної справи залучено договір купівлі-продажу, посвідчений виконкомом Скрипаївської сільської ради народних депутатів від 22.04.1987 р-р №18 по якому [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок, але право власності в КП "Зміївське БТІ" станом на 31.12.2012 не було зареєстровано. Дійсна інвентаризаційна вартість нерухомого майна станом на 05.08.2016 становить 9376 грн. (а. с. 10, 102). З довідки Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області №02-28/786 від 03.11.2016 вбачається, що згідно погосподарського обліку Скрипаївської сільської ради будинок за адресою: [ADDRESS], належить померлій [INFO] [PERSON] На момент смерті [PERSON] і по теперішній час, за вказаною адресою ніхто не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти (а. с. 11). Відомостями свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та Серія [NUMBER], свідоцтва про одруження Серія [NUMBER], копії яких надані позивачкою, підтверджується, що [PERSON] і [PERSON] є рідними сестрами та дітьми [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13, 100, 101). Згідно свідоцтву про смерть, виданому 14.04.2001 Івано-Шийчинською сільською радою Богодухівського району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 76 років (а. с. 62) 11.05.2016 та 19.06.2017 [PERSON] склала заяви до Зміївської та Богодухівської державних нотаріальних контор, посвідчені Івано-Шийчинською сільською радою Богодухівського району Харківської області, з яких вбачається, що вона відмовилася від спадщини після померлої [INFO] матері [PERSON] та не заперечувала, щоб свідоцтво про право на спадщину на цілу частку спадкового майна було видано на ім'я спадкоємця за законом - [PERSON] (а. с. 14, 63). З інформації, наданої Харківським обласним державним нотаріальним архівом №329/01-21 від 07.02.2018, Зміївською державною нотаріальною конторою Харківської області №551 від 14.03.2017, Богодухівською державною нотаріальною конторою №872/01-16 від 17.05.2017, вбачається, що після померлої [INFO] [PERSON] заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а. с. 41, 46, 95). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, оскільки спірною є спадщина, яка була прийнята до набрання чинності цим Кодексом, до спірних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. У відповідністю з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені) дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. У відповідністю з ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР 1963 року, вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу). Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зазначеними вище поясненнями учасників справи та письмовими доказами підтверджується, що після померлої [INFO] року [PERSON], відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, спадщину прийняла її дочка [PERSON], яка після померлої фактично вступила у володіння спадковим майном, але оформити свідоцтво про право на спадщину не має можливості через відсутність можливості подати в нотаріальну контору документальне підтвердження фактичного прийняття спадщини за нормами ЦК УРСР 1963 року. Крім того, до складу спадщини, щодо якої розглядається спір, входить житловий будинок (з надвірними будівлями та спорудами) [ADDRESS], що належав померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Скрипаївської сільської ради народних депутатів від 22.04.1987 р-р №18, але державна реєстрація права власності не була здійснена, що також унеможливлює оформлення спадщини в нотаріальній конторі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, викладених в обґрунтування позову, а відповідачі визнали позов у повному обсязі, у справі є законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. За таких обставин, позовна заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Сторонами вирішено питання щодо розподілу судових витрат у добровільному порядку, тому з урахуванням характеру спірних правовідносин та дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved