Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернулась в суд з вказаним вище позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18 вересня 2003 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з ? частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який відносився до категорії колгоспних дворів, що розташований по вул. 1-го Травня, 119 в с. Одая Тульчинського району Вінницької області. Позивач відноситься до спадкоємців першої черги за законом, інших спадкоємців немає. Оформити своє право на спадщину на частину житлового будинку після смерті чоловіка позивач не в змозі, оскільки на дану частину будинку на ім'я чоловіка відсутній правовстановлюючий документ. У звязку з чим позивачеві нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Інакше, як в судовому порядку, захистити своє право позивач не в змозі, а тому звернулась до суду з позовом. В судове засідання позивач не з'явилась, від неї до суду надійшла письмова заява, в якій позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу у її відсутність та у відсутність її представника. Представник відповідача [PERSON] сільської Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Від нього до суду надійшла письмова заява, в якій він не заперечує проти позову [PERSON]та просить розглядати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 204532, виданого 19 вересня 2003 року виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Тульчинського району Вінницької області, судом встановлено, що 18 вересня 2003 року помер [PERSON]. Відповідно до довідки № 712, виданої виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Тульчинського району Вінницької області 24 грудня 2016 року, після смерті 18 вересня 2003 року [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарчими будівлями по вул. 1-го Травня, 119 в с. Одая Тульчинського району Вінницької області Після смерті [PERSON] спадкоємицею за законом залишилась дружина [PERSON] Інших спадкоємців за законом чи заповітом немає (а.с.13). З довідки № 777 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 15 листопада 2016 року встановлено, що житловий будинок № 119 по вул. 1-го Травня в с. Одая Тульчинського району Вінницької області відносився до категорії колгоспних дворів і був зареєстрований в погосподарській книзі № 7 за особовим рахунком № 528. Станом на 15 квітня 1991 року до членів цього двору входили: [PERSON], померлий 18.09.2003 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно відповіді КП «Тульчинське МБТІ» від 25.10.2016 року, адресованої нотаріусу, судом встановлено, що станом на 29.12.2012 року згідно архівних даних, право власності на житловий будинок № 119 по вул. 1-го Травня в с. Одая Тульчинського району Вінницької області по 1/4 частині зареєстровано за [PERSON], [PERSON] Сергієвною, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності не нерухоме майно САС 563657 від 25.02.2010 року. Вказаний вище факт підтверджується також Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та копіює свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.02.2010 року (а.с. 8, 9). Технічного паспорту на будинок, експлікації та характеристики будівель і споруд вбачається, до будинковолодіння № 119 по вул. 1-го Травня в с. Одая Тульчинського району Вінницької області належить житловий будинок, позначений на плані літерою «А», загальною площею 72, 6 кв.м, житловою - 41, 0 кв.м, з господарськими будівлями: вхідний майданчик «а», літня кухня "Б", погріб "Б/п", сарай "В", сарай "в", сарай "в-1", убиральня «Т», колодязь «К», огорожа 1-3. З дослідженої в ході судового розгляду копії спадкової справи № 697/203, відкритої після смерті 18.09.2003 року [PERSON], судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після смерті чоловіка прийняла, оскільки звернулася з відповідною заявою до нотаріуса у передбачений законом строк та 15.12.2004 року їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну частку (пай), майновий пай та грошовий вклад. Також з копії спадкової справи судом встановлено, що доньки померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], а також його мати від прийняття спадщини після його смерті відмовились, звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами. Постановою державного нотаріуса Тульчинської держнотконтори № 715/02-31 від 25.10.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який відносився до категорії колгоспних дворів, що розташований по вул. 1-го Травня, 119 в с. Одая Тульчинського району Вінницької області, у зв'язку з відсутністю оформленого права [PERSON] власності на 1/4 частину вказаного будинку (а.с. 11). Вирішуючи даний спір, суд розмежовує час і підстави виникнення права власності у спадкодавця та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. В даному випадку до спадкування підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року, оскільки судом встановлено, що спадщина після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась до набуття чинності ЦК України. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, діючої на час виникнення спірних правовідносин спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Підлягає застосуванню до даних правовідносин і чинний на час їх виникнення Закону України "Про власність". Так, за змістом ст. 13 вказаного Закону об'єктами права приватної власності є, зокрема, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки. Стаття 19 Закону "Про власність" визначала, що право приватної власності може бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житлові будинки, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За змістом ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Виникнення права власності на будинки споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З досліджених доказів, суд приходить до висновку, що право власності на будинок виникло у спадкодавця до набрання чинності ЦК України, а тому при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно застосуванню підлягає законодавство, діюче на час виникнення цього права, зокрема положення ЦК УРСР 1963 року, закону України «Про власність», закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», постанови Ради міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в УРСР», Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 року № 5-24-26, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР від 31.01.1966 року, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, затверджена наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом вказаного нормативного акта, а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Частина 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року визначала, що розмір частки члена колгоспного двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена колгоспного двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, зокрема на статус будинку, який є спадковим майном, як колгоспного двору, та склад цього двору станом на 15.04.1991 року, до якого, крім [PERSON], [PERSON], [PERSON], належав також [PERSON], виходячи із рівності часток членів колгоспного двору, суд приходить до висновку, що станом на день відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] належало право власності на 1/4 частину будинку № 119 по вул. 1-го Травня, 119 в с. Одая Тульчинського району Вінницької області. Приймаючи до уваги, що в ході судового розгляду підтверджено факт прийняття позивачем спадщини після смерті чоловіка [PERSON], суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та вважає можливим їх задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved