Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Адвокат Меланчук І.В. 15.07.2020 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в інтересах [PERSON] та просить стягнути з відповідача на його користь 188 920,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В обгрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] працював на Інгулецькому ГЗК в умовах впливу шкідливого фактору, в зв`язку з чим отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 11.02.2002 позивачу було вперше встановлено ступінь втрати працездатності 30% та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 27.02.2006 року позивачу було встановлено ступінь втрати працездатності 40% та третю групу інвалідності безстроково, визначена потреба у санаторно-курортному та медикаментозному лікуванні, вироби медичного призначення, протипоказана важка праця, переохолодження, в умовах вібрації. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням, порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває біль крутячого характеру та обмеження об`єму рухів у всіх суглобах кінцівок, переважно колінних, відчуття оніміння в руках і ногах, переважно в дистальних відділах, підвищену мерзлякуватість дитсальних відділів рук і ніг, біль в грудному та поперековому відділах хребта, періодично гострий мігруючий біль в м`язах правої ноги, періодичні підвищення артеріального тиску, запаморочення з погіршенням зору і порушенням координації рухів, головний біль, загальну слабкість, відчуття частого серцебиття. Тривалий процес лікування, позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному та фізичному станах, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Вважає, що моральну шкоду має відшкодувати Відповідач, оскільки до даних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності вперше 11.02.2002, згідно з положеннями ст.13 якого, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг». Оскільки позивачу була заподіяна моральна шкода у зв`язку із настанням страхового випадку, вважає, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 188 920 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі повністю та просять його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, проти їх задоволення заперечує, обґрунтовуючи тим, що Законами України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та «Про державний бюджет України на 2007 рік» зупинялася дія норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від дати настання страхового випадку. Законом України № 717-V від 23.02.2007 було внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та виключено всі норми, якими передбачалася виплата моральної шкоди. Змінами до Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» доповнено Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» абзацом наступного змісту: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від дати настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Ці норми Конституційний Суд України не визнавав неконституційними, тому відповідач вважає, що законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Вважає, що саме Інгулецький ГЗК, на якому тривалий час працював Позивач, і який не створив безпечні умови праці, має відповідати за отримані Позивачем моральні страждання. Крім того, з 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV, частиною 7 статті 36 якого визначено складові страхових виплат. За змістом частини восьмої цієї статті, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Отже, відповідач, посилаючись на те, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку, не є страховою виплатою, і законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від часу настання страхового випадку, вважає, що підстави покладення на Управління Фонду, як Відповідача у справі, обов`язку здійснювати таку виплату відсутні. Також просить врахувати, що Позивач має право на відшкодування моральної шкоди за загальним правилом, а Законом № 1105-XIV у редакції, що діє на час звернення позивача до суду, не передбачено обов`язку Фонду відшкодовувати особі моральну шкоду, за рахунок Фонду, як в Державному бюджеті України не передбачено коштів на таке відшкодування. Заслухавши думку представника відповідача, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що позивач [PERSON] , в період часу з 20.04.1981р. по 01.10.1993р. працював на посаді бурильника шпурів на ш."Центральна" ВАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", з 15.10.1993р. по 01.11.1997р. - гірноробочим очисного забою на п/о "Северостокзолото" С/А "Чукотка", з 01.08.1999р. по 10.05.2001р. - бурільником шпурів на ВАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", ШСУ, з 10.05.2001р. по 26.01.2002 р.- слюсарем поверхневим на ВАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", що підтверджується записом в її трудовій книжці /а.с.32-36/. Згідно з Актом за формою П-4 розслідування професійного захворювання (отруєння) від 22.01.2002, [PERSON] , працюючи на вищезазначених посадах, підпадав під вплив вібрації. Причиною професійного захворювання в п.15 Акту вказано тривалу роботу (18 років 10 місяців) в умовах спливу місцевої вібрації, яка перевищувала ГДН в 3,2 рази /а.с.15-16/. Як зазначено в Акті, діагноз Вібраційна хвороба 1-2 ст. було встановлено позивачу Українським НДІ промислової медицини. Згідно з виписками з Актів огляду ВТЕК від 11.02.2002 (первинно) та 06.03.2003 (повторно), позивачу було визначено ступень втрати професійної працездатності 30% та третю групу інвалідності, а при черговому огляді ВТЕК від 11.03.2004 - встановлено 40 % втрати працездатності та третю групу інвалідності. Оглядом медкомісії 27.02.2006 такі показники втрати працездатності підтверджені та встановлені безстроково. Зазначено про потребу в санаторно-куротному та медикаментозному лікуванні, виробах медичного призначення, протипоказана важка праця, переохолодження, в умовах вібрації /а.с.8-14/. З виписки із медичної карти стаціонарного хворого ДУ «Український НДІ промислової медицини», наданої суду позивачем, вбачається, що позивач має основне захворювання - вібраційна хвороба, яке за визначенням є професійним. Відповідно до медичних документів лікарями встановлено рекомендації: спостереження у лікарів невропатолога, терапевта, прийом медикаментів, фізіотерапія, оздоровлення в профілакторіях, санаторне-курортне лікування /а.с.17-31/. Отже, суд вважає доведеним, що Позивач працював в тяжких умовах праці, внаслідок чого на 40 % втратив працездатність з вини підприємства, на якому він працював тривалий час, у зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду. Вирішуючи питання щодо відповідальності Відповідача за виплату заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується наступним. Підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV, в редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та отриманням групи інвалідності, передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Професійне захворювання позивачу у цій справі встановлено 14 лютого 2002 року, стійка втрата професійної працездатності вперше встановлена висновком МСЕК 12 червня 2002 року. Право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я в зв`язку з професійним захворюванням, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку. Законом України від 23.02.2007 № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, були внесено зміни до Закону № 1105-XIV, якими був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 зазначеного Закону, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди, як страхові виплати. Водночас, суд враховує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні № 20-рп/2008 від 08.10.2008 визнав, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Доводи представника Відповідача про те, що Конституційним Судом України не визнавалися неконституційними положення Закону, яким фактично припинено обов`язок Фонду соцстрахування відшкодовувати моральну (немайнову) шкоду застрахованим особам и членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, судом не приймаються до уваги, оскільки Закон № 717-V, що встановлює цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на вказане, Закон № 717-V не міг встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки до цивільно-правової відповідальності новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, і яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак, суд вважає, що твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі, є необґрунтованими. При цьому суд керується аналогічними висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18, оскільки вважає, що єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Отже, з огляду на вищевказане суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що оскільки Актами форми П-4 в заподіянні шкоди здоров`ю позивачу винним визнано підприємство, тому відповідно ст.1167 ЦК України, саме ІнГЗК має відшкодувати моральну шкоду. Згідно з п.9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частина 1 ст.237-1 цього Кодексу передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. До того ж, відповідно до п.п. «д» п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 № 212, який був чинним до 28.09.2012, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Отже, суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок професійного захворювання на виробництві йому заподіяні фізичні і моральні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу життя, спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагає додаткових зусиль для його організації. Постійне відчуття болі крутячого характеру та обмеження об`єму рухів у всіх суглобах кінцівок, переважно колінних, відчуття оніміння в руках і ногах, переважно в дистальних відділах, підвищену мерзлякуватість дитсальних відділів рук і ніг, біль в грудному та поперековому відділах хребта, періодично гострий мігруючий біль в м`язах правої ноги, періодичні підвищення артеріального тиску, запаморочення з погіршенням зору і порушенням координації рухів, головний біль, загальну слабкість, відчуття частого серцебиття. змусили позивача терпіти через це моральні страждання, не має можливості вести активне життя, приділяти належну увагу родині, відчуває страх за своє здоров`я, постійний дискомфорт. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, тривалість роботи позивача в умовах з перевищенням нормативних показників - 18 років 10 місяців, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. При цьому суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї постанови визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають наступні обставини: чи підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Згідно з п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, установивши, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 11.02.2002 та безстроково 27.02.2006, суд вважає, що останній на підставі ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті виробничої травми та професійного захворювання, саме за рахунок відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Враховуючи вищезазначені обставини, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає співмірною моральним стражданням позивача суму врозмірі 60 000 грн. З огляду на вищенаведене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судовий збір на користь держави, від сплати яких згідно з законом позивач звільнений.

Outcome: partial