Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та після уточнення своїх позовних вимог просить суд (том. 2, а.с. 139-144): визнати заповіт [PERSON], складений та посвідчений 18 січня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] під р.н. 1, щодо спадкування [PERSON], [INFO] усього майна належного заповідачу на день смерті недійсним; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що оспорюваний заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки на момент його складання та посвідчення батько позивача [PERSON] (заповідач) не міг усвідомлювати значення своїх дій, розуміти те, що йому читають або говорять, писати та читати, а отже вказаний правочин не відповідає його внутрішній волі. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог шодо предмета спору Світлодолинська сільська рада Саратського району Одеської області, [PERSON], та після уточнення своїх позовних вимог просить суд (в уточненій позовній заяві прізвище третьої особи зазначено як [PERSON]) (том 2, а.с. 86-87): встановити факт належності ? частини отари овець у загальній кількості 450 штук, що знаходяться на території с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області та перебувають під контролем [PERSON]; визнати [PERSON] такою, що прийняла спадину після смерті [PERSON] на ? частину отари овець у загальній кількості 450 шт., що знаходяться на території с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області та перебувають під контролем [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частини отари овець у загальній кількості 450 штук, що знаходяться на території с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області та перебувають під контролем [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, шо за життя, а саме 18.01.2016 року її колишній чоловік [PERSON] заповів їй все своє майно. [PERSON] помер 26.01.2016 року, та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], відмови від прийняття спадщини не заявляла. Разом з тим, вже після звернення до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, стало відомо, шо [PERSON] крім іншого також являється співвласником отари овець з 450 штук, які знаходяться в с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області. Зважаючи на відсутність у [PERSON] документів, які підтверджують право власності спадкодавця на ? частину отари овець з 450 штук, які знаходяться в с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області позивач була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про встановлення факту належності майна, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.01.2017 року вказані цивільні справи були обєднані в одне провадження. У судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON], просив їх задовольнити, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував. У судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] [PERSON], її представники за довіреністю [PERSON], [PERSON] вимоги уточненої позовної заяви підтримали, просили задовольнити. У задоволенні позову [PERSON] просили відмовити з підстав їх необгрунтованості. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Світлодолинської сільської ради Саратського району Одеської області надав до суду письмову заяву відповідно до якої просив розгляд справи здійснити у відсутності представника сільської ради. Представник третьої особи [PERSON] за довіреністю [PERSON] надала до суду письмову заяву, відповідно до якої просить розгляд справи здійснити у її відсутності та відсутності [PERSON], в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги доводи всіх учасників судового процесу, надавши правову оцінку представленим доказам та встановивши характер і особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.01.2016 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 448441, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції (т.1 а.с.22). [PERSON] є батьком позивача[PERSON] (том 1 а.с. 21). [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та 03.12.2009 року шлюб між ними було розірвано (том 2 а.с. 88). За життя [PERSON] зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті, склавши заповіт, який 18.01.2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1. За заповітом [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б таке майно не складалось, і взагалі\~все те, що йому буде належати на день смерті на що за законом заповідач матиме право заповів - [PERSON], [INFO]. 27.04.2016 р. на підставі заяви [PERSON] та зазначеного заповіту, приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу [PERSON] була заведена спадкова справа №12/2016р., з якої видно, що 27.05.2016 р. зареєстрована заява позивача [PERSON], а 21.07.2016 р. [PERSON] про прийняття спадщини. У відповідності до\~ст.1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Розпорядження, яке міститься в заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1ст.1235 ЦК України). Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ч.ч.2,4 ст.1236 ЦК України). Главою 85 ЦК України\~встановлені загальні вимоги до форми, змісту та порядку посвідчення заповіту, недодержання яких у відповідності до\~ч. 1\~ст. 1257 ЦК України\~свідчить\~про його нікчемність. Відповідно до п. 16, 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Статтею 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно\~ст.225 ЦК України, правочин який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними, може бути визнано судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені. За змістом положень\~ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до вимог до ч.2\~ст.1247 ЦК України\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем, а якщо особа не може особисто підписати заповіт, то відповідно до ч.4\~ст.207 ЦК України\~у її присутності він підписується іншою особою. Таким чином законодавством встановлений обов'язок заповідача особисто підписати заповіт. У виключних випадках, які чітко встановлені Законом заповіт може бути підписаний іншою особою. Так, у відповідності до ч.2\~ст.207 ЦК України\~якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Відповідно до обставин справи, 18.01.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], було посвідчено заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON]. В заповіті зазначено, що заповіт записаний нотаріусом, зі слів [PERSON]. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса о 16 год. 20 хв. Особу його встановлено, дієздатніть перевірено. У зв'язку з хворобою заповідача заповіт складено та посвідчено у нього вдома за адресою: [ADDRESS]. Із наявних в матеріалах справи письмових доказів, наданих до суду сторонами по справі, судом було встановлено наявність \~у [PERSON], [INFO], померлого 26.01.2016 року, хвороби, що суттєво вплинула на його психічний стан, у зв'язку із чим [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання і підписання заповіту. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1, 2 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Так, із матеріалів цивільної справи вбачається, що в січні 2017 р. [PERSON] звернувся до відділу поліції з заявою про скоєння злочину, в якій, посилаючись на вкрай важкий стан [PERSON], в якому він знаходився в останні дні життя просив правоохоронні органи надати оцінку фактам, які відбулися в період з 21.12.2015 р. по 26.01.2016 р. та на його думку є злочинною змовою [PERSON] та [PERSON], з метою незаконного заволодіння майном [PERSON] 31.01.2017 року Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області було заведено кримінальне провадження №12017160160000121. Адвокатом [PERSON] - [PERSON] в порядку ст. 222 КПК України отримано дозвіл слідчого на розкриття відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017160160000121 та на залучення доказів до цивільної справи (том 2 а.с. 178), а саме: - копії висновку експерта №50 від 28.03.2017 КУ «Одеське обласне бюро судово-медичних експертиз»; - копії медичної картки стаціонарного хворого №6896; - копії медичної картки стаціонарного хворого №6480; - копії медичної картки стаціонарного хворого №339; - копії довіреності від 25.12.2015, що посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], з копією виписки з реєстру для реєстрації нотаріальних дій та журналу обліку викликів нотаріуса; - копії заяви [PERSON] №83543005 від 12.01.2016; -копії заяви [PERSON] №83509819 від 12.01.2016. З огляду на викладене, вканані докази, які були долучені до матеріалів справи, є допустими доказами, суд вважає, що вищезазначений Висновок експерта № 50 від 28.03.2017 р. також відповідає вимогам ст. 58 ЦПК України щодо належності доказів, тому що є висновком судової експертизи згідно положень ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" та містить відповідь на питання, що є предметом доказування у даній справі: чи міг [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент складання заповіту 18.01.2016 р. та раніше посвідченої довіреності. Відповідно до записів, здійснених в медичних картках №№ 6896, 6480, 339, в період з 21.12.2015 р. по день смерті, [PERSON] перебував у медичних закладах, а саме на стаціонарному лікуванні у пульмонологічному відділенні КУ "Одеський обласний клінічний центр", а також у відділенні AIT клініки "ІНТО САНА". Стан його здоровя в більшості характеризувався як тяжкий, за винятком періоду з 02.01.2016 р. по 14.01.2016 року, в який його стан характеризувався, як середньої тяжкості. Згідно медичної картки стаціонарного хворого № 6896, виданої в Одеському обласному клінічному медичному центрі, [PERSON] поступив в тяжкому стані 21.12.2015 p., перебуваючи в Одеському обласному клінічному медичному центрі по 08.00 годину 26.12.2015 p., стан [PERSON] постійно погіршувався та був критичним з 25.12. 2015 p., внаслідок чого лікарем вказаного центру ще 09.00 годині 25.12.2016 рекомендовано гемодіаліз. Стан його характеризується такими визначеннями: "загальна слабкість", "вялість", "відсутність апетиту". Тяжкість стану [PERSON] та не здатність підписувати документи була підтверджена й при первинному огляді в 26.12.2015 р. о 16.00 МЦ "Інто-Сана", з лікарем [PERSON], про що свідчить фраза "больной подписать не может". Задля повного та об'єктивного розгяду справ, судом були заслухані свідки: - [PERSON] вказував, що його батько через його тяжку хворобу на протязі місяця перед його смертю не орієнтувався в обстановці, погано говорив, не міг писати. Його стан з грудня 2015 року швидко погіршувався. Аналогічні свідчення надав [PERSON] близький друг померлого; - [PERSON] завідуюча терапевтичним відділенням Одеського обласного клінічного центру, куди 21.12.2015 р. був госпіталізований [PERSON], яка пояснила, що спілкувалась з ним всього двічі і задовго до складання заповіту і не може характеризувати стан хворого на момент складання заповіту; - свідчення допитаних у якості свідків [PERSON] та [PERSON], нібито домашніх працівниць [PERSON] про непоганий стан здоров'я померлого [PERSON] в період його знаходження в квартирі [PERSON] де посвідчувався спірний заповіт спростовуються тим, що крім слів даних свідків суду не представлено жодних доказів, що саме у цей час [PERSON] та [PERSON], які постійно мешкають за межами м. Одеси (Вінницька область та м. Білгород-Дністровський відповідно) знаходились в м. Одесі в квартирі у [PERSON] разом з [PERSON] та взагалі, що вони перебували в трудових відносинах із [PERSON], як домашні працівниці. Крім родичів та близьких [PERSON] важкість його стану засвідчена нотаріусом. Так, 25.12.2015 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], яка викликалася представником [PERSON] [PERSON] до Одеського обласного клінічного медичного центру, з метою посвідчення довіреності на право розпоряджатися всім майном [PERSON], встановлено, що [PERSON] за станом здоровя самостійно підписати довіреність не може, у звязку з чим довіреність підписана [PERSON] Свідчення допитаного у якості свідка [PERSON] - духовника померлого, про стан здоров'я [PERSON] в перебування [PERSON] у квартирі [PERSON], за його словами, зроблені на підставі інтуїції. Тобто, фактично свідок зробив висновок про свідомість та розуміння навколишнього світу [PERSON] на власних припущеннях. Крім того, [PERSON] не міг точно зазначити дату свого спілкування по телефону з [PERSON], тому дані свідчення не дають можливості зробити оцінку його стану здоров'я на момент складання спірного заповіту. З урахуванням наведених свідчень осіб, допитаних у якості свідків, суд вважає, що дані свідчення не є переконливими, являються суперечливими, такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи і не можуть свідчити, про те, що на момент складання спірного заповіту [PERSON] розумів значення своїх дій та (або) міг ними керувати, спростовуються не тільки свідченнями інших свідків, але й іншими обєктивними доказами, медичними картами та експертним висновком. За підсумками судово-медичної експертизи, проведеної КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», призначеної слідчим в ході досудового розслідування, висновком №50 від 28.03.2017 року було встановлено наступне (том 2, а.с. 148-177). У [PERSON], [INFO], померлого 26.01.2016 року, за життя в період часу з 21.12.2015 року виявлено клінічні ознаки «Органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу» страждав важкою хронічною патологією, зокрема невиліковним захворюванням нирок в термінальній стадії, а саме «Хронічна хвороба нирок V ст., двобічний нефросклероз, хронічний пієлонефрит, латентний перебіг, анемія важкого ступеню, дисметаболічний двосторонній гідраторакс, асцит, хронічний ерозивний гастрит антрального відділу шлунку, ерозивний дуоденіт стадія загострення; супутній - хронічне обструктивне захворювання легень інфекційне загострення, гнійний ендобронхіт, емфізема легень, пневмофіброз ДН 1 ст. Ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз СН 2А ст. Артеріальна гіпертензія 2 ст., високий ризик», що обумовило виникнення у нього функціонального розладу психіки у вигляді глибокої астенії на тлі прогресуючої поліорганної недостатності з вираженим інтоксикаційним синдромом, шо суттєво вплинуло на його психічний стан, у звязку із чим, [PERSON], абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними під час складання і підписання довіреності від 25.12.2015 року та заповіту від 18.01.2016 року. Погоджуючись з висновком даної експертизи, суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 29.02.2012 р. у справі № 6-9цс12 в якій серед іншого визначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Доводи представника відповідача, [PERSON], щодо неналежності та недопустимості Висновку експерта № 50 від 28.03.2016 р. КУ "Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи" з тих підстав, що з вказаного висновку не вбачається, який саме вид експертизи був проведений комплексний чи комісійний; про порушення порядку проведення комісійних судово-медичних та судово-психіатричних експертиз при складанні зазначеного експертного висновку; про відсутність у документах відомостей про те, чи страждав померлий [PERSON] на психічні розлади чи захворювання за життя, - є неспроможними за наступними обставинами. Відповідно до п. 2.5 "Інструкції про проведення судово-медичної експертизи", затвердженої наказом МОЗ України від 17 січня 1995 р. за № 6, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 липня 1995 р. за № 254/790 у разі необхідності вирішення питань, що потребують спеціальних знань з судової медицини та інших галузей науки та техніки, призначається комплексна експертиза, яка виконується судово-медичним експертом та фахівцями інших спеціальностей. Як вбачається з Висновку експерта № 50 від 28.03.2016 р., він складений судовими експертами за двома фахами - "Судово-медична експертиза" та "Судово-психіатрична експертиза", що свідчить, що судова експертиза є комплексною. Підсумки Висновку експерта № 50 від 28.03.2016 р. складені "на підставі даних комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи [PERSON]", а помилкове, на думку суду, зазначення на першому аркуші Висновку експерта про проведення "комісійної судово-медичної експертизи" не спростовує висновків експертизи. За таких обставин доводи представника [PERSON] про порушення порядку проведення комісійних судово-медичної та судово-психологічної експертиз при складанні Висновку експерта № 50 від 28.03.2016 р., є безпідставними. Що стосується посилань представника відповідача за первісним позовом, [PERSON], на відсутність у документах, що досліджені судовими експертами відомостей про те, чи страждав померлий [PERSON] на психічні розлади чи захворювання за життя, то слід зазначити, що предметом доведення у цій справі є не психічний стан [PERSON] за життя, а встановлення того, чи перебував він в такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, - в момент складання спірного заповіту, а саме 18.01.2016 р. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуваний заповіт є недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, що підтверджується вказаним експертним дослідженням, так як викладені у ньому висновки вказують на неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання оспорюваного заповіту. Тобто встановлені судом обставини, підтверджені належними та допустимими доказами свідчать про обгрунтованість та доведеність позовних вимог [PERSON] щодо визнання заповіту недійсним. З приводу заявлених [PERSON] позовних вимог, суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом і за законом. У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач в своєму позові, як на підставу для задоволення позовних вимог посилається на той факт, що вона є спадкоємцем за заповітом майна померлого [PERSON] Однак, як вже було встановлено судом, заповіт від 18.01.2016 року, який було складено [PERSON] є недійсним, а отже не створює будь-яких правових наслідків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на викладене, позивач не є такою, що набула відповідних прав спадкоємця за заповітом, що свідчить про безпідставність її позовних вимог, оскільки відсутнє порушене право позивача, яке підлягає захисту. Крім того, суд вважає, що для розгляду справи за позовом про вступ у спадщину та визнання права власності на спадкове майно слід здійснювати, з огляду на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, в матеріалах нотаріальної справи №12/2016 така постанова відсутня, що також є підставою для відмови в позові. Такої ж позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved