Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

До суду 04 лютого 2016 року надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна, згідно якого банк просив: 1. поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про заборону відчуження нерухомого майна та поновити у Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку щодо наступного майна: - нежилого приміщення, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , заг. пл.. 216,6 кв.м., раніше накладених приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б. 26.02.2007 року (номери обтяжень №5362594 та №4551857 та записи про іпотеку №4550567 та №4551706); - ізольованої квартири [ADDRESS] заг. пл.. 489, 6 кв.м, накладених приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б. 04.04.2008 року (номер обтяження №6950276 та запис про іпотеку №6949940); 2. визнати недійсними наступні договори купівлі-продажу нерухомого майна: - нежилого приміщення, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , заг. пл.. 216,6 кв.м., укладений 21.09.2015 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені компанії Фалькор Інвест ЛТД, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В. за №1583; - ізольованої квартири [ADDRESS] , заг. пл.. 489, 6 кв.м, укладений 21.09.2015 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені компанії Фалькор Інвест ЛТД, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В. за №1572; 3. скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наступні записи про право власності: №11267434 від 21.09.2015 року та №11261969 від 21.09.2015 року; 4. визнати недійсними наступні договори іпотеки: - від 21.12.2015 року, укладений між гр.. [PERSON] , який діяв від імені компанії Фалькор Інвест ЛТД, та гр.. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В. за реєстраційним №2131, відповідного до якого в іпотеку було передано нежиле приміщення, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , заг. пл.. 216,6 кв.м.; - від 21.12.2015 року, укладений між гр.. [PERSON] , який діяв від імені компанії Фалькор Інвест ЛТД, та гр.. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В. за реєстраційним № 2138, відповідного до якого в іпотеку було передано ізольовану квартиру [ADDRESS] заг. пл.. 489, 6 кв.м.; 5. припинити та вилучити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про заборону відчуження та іпотеки відносного наступного майна: - нежилого приміщення, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , заг. пл.. 216,6 кв.м. (номер обтяження №12658135 від 21.12.2015 року та запис про іпотеку №12658552 від 21.12.2015 року); - ізольованої квартири [ADDRESS] , заг. пл.. 489, 6 кв.м (номер обтяження №12658878 від 21.12.2015 року та запис про іпотеку №12659173 від 21.12.2015 року); 6. поновити записи про право власності відносно: - нежилого приміщення, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , заг. пл.. 216,6 кв.м., за [PERSON] та [PERSON] ; - ізольованої квартири [ADDRESS] заг. пл.. 489, 6 кв.м., за [PERSON] .. В обґрунтування позовних вимог представник банку посилався на те, що оскаржувані договори укладалися у момент накладення на майно арештів, іпотека банку за іпотечними договорами від 26.02.2007 року та 04.04.2008 року є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, оскільки ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2016 року скасовано заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2015 року про визнання іпотечних договорів, укладених між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] , [PERSON] , недійсними, а тому на думку Банку, необхідно для захисту прав Банку поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про заборону відчуження та іпотеку щодо нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , а для укладення оспорюваних договорів потрібно отримати дозвіл Банку на передачу нерухомого майна в наступну іпотеку (т.1, а.с.2-57). Ухвалою суду від 04 квітня 2016 року (с. [PERSON] ) провадження у справі було відкрито. Також, ухвалою суду від 21.02.2017 року (с. Тарасов А.В.) було об`єднано в одне провадження цивільні справи: - № 495/5713/15-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», приватного нотаріуса ОМНО Савченко Світлани Володимирівни про зобов`язання виконати належним чином умови договору, визнання іпотечних договорів недійсними; - із № 522/3965/16-ц за позовною заявою ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус ОМНО Савченко С.В. про визнання дговорів купівлі- продажу від 21.09.2015 року нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , договорів іпотеки недійсними та скасування записів про право власності. Присвоєно справам № 495/5713/15-ц. На підставі Рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 3943/1дп/15-17 від 07.12.2017 до ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про звільнення з посади або скасування рішення Дисциплінарної палати у відношенні судді Тарасова А.В. , відповідно до наказу керівника апарату суду № 219/а від 08.12.2017р., та на підставі службової записки помічника судді [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний авторозподіл справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 14.02.2018 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду в підготовчому засіданні на 19.03.2018 року. 19.03.2018 року, 30.04.2018 року, 05.05.2018 року, 25.06.2018 року, 12.07.2018 року, 17.10.2018 року розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою учасників справи.. Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті 27.02.2019 року. 27.02.2019 року розгляд справи був відкладений на 02.05.2019 року у присутності представника банку - [PERSON] у зв`язку з неявкою інших учасників процесу та з урахуванням заяви [PERSON] про відкладення розгляду справи. Через неявку сторін 02.05.2019 року розгляд справи було відкладено на 20.06.2019 року. Ухвалою суду від 20 червня 2019 року позовну заяву позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», приватного нотаріуса ОМНО Савченко Світлани Володимирівни про зобов`язання виконати належним чином умови договору, визнання іпотечних договорів недійсними залишено без розгляду. По справі за позовом банку оголошено перерву на 19.09.2019 року. 19.09.2019 року у присутності представників відповідача [PERSON] - адв. Чухрай Т.Р. та відповідача [PERSON] - адв. Салімоненко О.С. по справі було оголошено перерву до 24.10.2019 року для повторного виклику інших сторін. У судовому засіданні 24.10.2019 року були присутні представники сторін: позивача - [PERSON] , відповідача [PERSON] - адв. Чухрай Т.Р., відповідача [PERSON] - адв. Салімоненко О.С.. Представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених підстав та просив задовольнити у повному обсязі, представники відповідачів заперечували проти вимог. Після дослідження доказів по справі було оголошено перерву до 12.11.2019 року. У судовому засіданні 12.11.2019 року були присутні представники сторін: позивача - [PERSON] , відповідача [PERSON] - адв. Чухрай Т.Р., відповідача [PERSON] - адв. Салімоненко О.С.. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили та заяв по суті справи суду не надали. Суд, за згодою присутніх осіб, з урахуванням ч.1 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] та третьої особи. яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В.. Представник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» позов Банку підтримав у повному обсязі, пояснивши, що оскаржувані договори укладалися у момент накладення на майно арештів, іпотека банку за іпотечними договорами від 26.02.2007 року та 04.04.2008 року є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, оскільки ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2016 року скасовано заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2015 року про визнання іпотечних договорів, укладених між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] , [PERSON] , недійсними, а тому на думку Банку, необхідно для захисту прав Банку поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про заборону відчуження та іпотеку щодо нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , а для укладення оспорюваних договорів потрібно отримати дозвіл Банку на передачу нерухомого майна в наступну іпотеку. Таким чином вибуло без їх дозволу. Представник відповідача [PERSON] заперечував щодо задоволення позову з тих підстав, що позивачем не доведено, які норми законодавства при укладенні договорів порушені, що стало підставою для визнання договорів купівлі-продажу та договорів іпотеки недійсними. У зв`язку з чим, оскільки вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинення та вилучення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про заборону відчуження за іпотечними договорами, укладеними між Компанією «Фалькор Інвест ЛТД» та [PERSON] є похідними, з цих підстав вони також не потребують задоволення. Окрім того, маючи позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки, позивач не залучив до розгляду справи одну з сторін за договорами, а саме Компанію Фалькор Інвест ЛТД, замінивши її представником, що виступав від імені Компанії за довіреністю під час укладення договорів, що на думку відповідача є підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] також заперечувала проти задоволення позову, оскільки єдиним добросовісним власником нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтв від 05 грудня 2018 року реєстровий № 369, 370 є [PERSON] . Крім того, під час укладення спірних договорів іпотеки від 21 грудня 2017 року, реєстровий № 2131, 2138 [PERSON] був стороною за іпотечними договорами і йому достовірно відомо щодо відсутності будь-яких заборон та арештів на вищезазначених об`єктах. Суд, заслухавши пояснення осіб, присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що 21.09.2015 року між [PERSON] , [PERSON] , яким належало на праві спільної часткової власності по 3/5 та 2/5 частки відповідно, як продавцями, та Компанією Фалькор Інвест ЛТД від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 216,6 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світланою Володимирівною, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 11267434 (т.4, а.с.7-8). 21.09.2015 року між [PERSON] , як продавцем, та Компанією Фалькор Інвест ЛТД, від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 489,6 кв.м., житловою площею 288,7 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світланою Володимирівною, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:11261969 (т.4, а.с.38-39). 21.12.2015 року між Компанією Фалькор Інвест ЛТД від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем, було укладено Договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В. та зареєстровано в реєстрі № 2131 (далі - Оспорюваний договір 3), за яким в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: нежиле" приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 216,6 кв.м.(т.4, а.с.102-104). 21.12.2015 року між громадянином України [PERSON] , що діє від імені Компанія Фалькор Інвест ЛТД, як іпотекодавцем, та громадянином України [PERSON] , як іпотекодержателем, було укладено Договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В. та зареєстровано в реєстрі № 2138 (далі - Оспорюваний договір 4), за яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: ізольовану квартиру під номером [ADDRESS] та складається в цілому з десяти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 489, 6 кв. м. в тому числі житловою площею 288, 7 кв. м. (т.4, а.с.83-85). Станом на час розгляду справи судом власником спірних приміщень (квартири під номером [ADDRESS] , заг.пл. 489,6 кв.м., та нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 216,6 кв.м.) є [PERSON] , що підтверджується витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.5, а.с.101-102). Згідно даних витягів, право власності відповідача на спірні приміщення виникло на підставі свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 05.12.2018 року серії та номерів 369 та 370, виданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., внаслідок реалізації майна Компанії Фалькор Інвест ЛТД згідно виконавчих листів №522/14092/18, виданих Приморським районним судом м. Одеси 11.10.2018 року (виконавчі провадження № 57494959, №57494838, №57494659). Між тим, із матеріалів справи вбачається, що 26.02.2007р. між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено Кредитний договір № М-45/07-КЛ із змінами та доповненнями (далі - Кредитний договір-1), за умовами якого банк надав [PERSON] кредит на суму 6 565 000,00 грн. із строком повернення до 20.02.2017р.. В якості належного виконання зобов`язань за Кредитним договором-1 в іпотеку Банку Іпотекодавцями - [PERSON] та [PERSON] передано майно, а саме: нежиле приміщення, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS] загальною площею 216,6 кв.м., що підтверджується Іпотечним договором від 26.02.2007р., який посвідчений Брандіс А.Б., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ОМНО Брандіс А.Б.) та зареєстрований в реєстрі за № 1458 із змінами та доповненнями (далі - Іпотечний договір-1) та накладено відповідну заборону на відчуження цього майна за № 5362594 та № 4551857 у Єдиному Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і внесено відомості про іпотеку за № 4550567 та № 4551706 до Державного реєстру іпотек (т.1, а.с.21-22). Також, 04.04.2008р. між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено Договір про невідновлювальну мультивалютну кредитну лінію № М-51/08-НКЛ (далі - Кредитний договір-2) за умовами якого банк надав [PERSON] кредит на суму 3 500 000,00 грн. на умовах забезпеченості, повернутості, строковості, платності і цільового використання зі сплатою відсотків згідно п. 3.1. даного договору. В якості належного виконання зобов`язань за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 в іпотеку Банку Іпотекодавцем - [PERSON] передано нерухоме майно, а саме: ізольовану квартиру під номером [ADDRESS] , та складається в цілому з десяти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 489,6 кв.м., в тому числі житловою площею 288,7 кв.м., що підтверджується Іпотечним договором від 04.04.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 2415 (надалі - Іпотечний договір-2) та накладено відповідну заборону на відчуження цього майна за № 6950276 у Єдиному Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і внесено відомості про іпотеку за № 6949940 до Державного реєстру іпотек (т.1, а.с.24-26). На підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2015 року було задоволено позов по цивільній справі № 495/5713/15-ц за позовом [PERSON] до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеського РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання виконати умови договору грошової позики шляхом безоплатної передачі нерухомого майна, яким визнано іпотечні договори, щодо нежилого приміщення, що знаходиться в будинку [ADDRESS] загальною площею 216,6 кв.м. та квартири [ADDRESS] , загальною площею 489,6 кв.м., в тому числі житловою площею 288,7 кв.м., за якими іпотекодержателем є АТ «Банк «Фінанси та Кредит», недійсними та зобов`язано [PERSON] , [PERSON] безоплатно передати [PERSON] зазначене нерухоме майно (т.3, а.с.132-139). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2016 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2015 року було скасоване (т.3, а.с.158-160). У результаті скасування заочного рішення, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вважає, що заборони та іпотеки підлягають негайному поновленню та вважаються дійсними з моменту первинної реєстрації. Для поновлення іпотек та заборон на зазначене майно позивач звертався письмово до приватного нотаріуса ОМНО Савченко С.В., однак зазначена кореспонденція не була отримана нотаріусом. Вважаючи, що його права як іпотекодержателя за іпотечними договорами від 26.02.2007 року та від 04.04.2008 року порушені, звернувся до суду з дійсним позовом. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 21.09.2015 року, укладеними між [PERSON] , [PERSON] та Компанією Фалькор Інвест ЛТД щодо нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] та щодо квартири [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та Компанією Фалькор Інвест ЛТД, договорів іпотеки від 21.12.2015 року, укладених між Компанією Фалькор Інвест ЛТД та [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Підставою недійсності правочинів позивач вважає існування арештів (обтяжень майна) під час укладення договорів. Так, у позові позивач зазначає наступні арешти: арешт нерухомого майна, реєстраційний № 10172194, зареєстровано 25.08.2010р. на підставі постанови від 03.03.2010р. Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ, арешт на все майно; арешт нерухомого майна реєстраційний № 10682134 , зареєстровано 29.12.2010р. на підставі постанови від 18.10.2010р. Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ, арешт на все майно; арешт нерухомого майна реєстраційний № 12437305 , зареєстровано 25.04.2012р. на підставі ухвали від 25.04.2012р. Приморського районного суду м. Одеси, арешт на нежиле приміщення, загальна площа 216,6 кв.м., адреса: [ADDRESS] ; арешт нерухомого майна, реєстраційний № 12437338, зареєстровано 25.04.2012р. на підставі ухвали від 25.04.2012р. Приморського районного суду м. Одеси, арешт на квартиру, загальна площа 489,6 кв.м., житлова площа 288,7 кв.м., адреса: [ADDRESS] . Однак зазначені відомості Банку не знайшли своє підтвердження у матеріалах справи. Відповідно до п. 2.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Судом було витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. нотаріальні справи, щодо посвідчення оскаржуваних договорів купівлі-продажу та іпотеки (т.4, а.с.2-129), з яких вбачається, що на час укладення зазначених договорів відсутні будь-які арешти та заборони, накладені на майно, що було предметом договорів. Крім того, Банк у позові посилається на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2012 року у справі № 1522/9434/12, у якій було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешти на нежитлове приміщення та Квартиру. При цьому, вказана ухвала скасована ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2013 року, тобто до укладення спірних договорів. Суд приймає до уваги, що на час укладення оспорюваних договорів відчуження, не було скасоване заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2015 року, а тому посилання Банку на ст. 12, 13 Закону України «Про іпотеку» не може бути застосовано у даному випадку, оскільки згідно вказаного рішення суду іпотечні договори від 26.02.2007 року за реєстровим № 1458 та від 04.04.2008 року за реєстровим № 2415 були визнані недійсними, іпотека припинена та Банк не був іпотекодержателем, у якого потрібно було отримати дозвіл для укладення оспорюваних договорів відчуження. Таким чином, у момент укладення правочинів порушень не було, були дотримані всі норми законодавства, не має жодних підстав для визнання правочинів недійсними. Крім того, суд бере до уваги той факт, що звертаючись із позовом про визнання договорів купівлі-продажу та договорів іпотеки недійсними, Банк не залучив у якості відповідача належну сторону за цими договорами, а саме : Компанію Фалькор Інвест ЛТД замінюючи дійсного власника майна [PERSON] який діяв при їх укладанні як їх представник за довіреністю.. Так, строк довіреності від Компанії Фалькор Інвест ЛТД на [PERSON] , на яку посилається позивач, закінчилася ще 17.08.2016 року. Будь-яких заяв з боку позивача з приводу заміни або залучення належного відповідача за правочинами, які оспорюються, тобто Компанію Фалькор Інвест ЛТД не заявлялось. Згідно зі ст.10 ЦПК України (на час подання позову) суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України (на час подання позову) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст.33, 36, 119 ЦПК України (на час подання позову) на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Згідно ст.30 ЦПК України (на час подання позову), ст.48 ЦПК України (на час розгляду справи) сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами. Тільки на сторони поширюються матеріально-правова сила судового рішення і залежно від судового рішення змінюється обсяг їх суб`єктивних особистих та матеріальних прав. Таким чином, у якості сторін слід розглядати суб`єктів спірного матеріального правовідношення, а процесуальне становище кожної із сторін визначається характером їх правового статусу у матеріальних правовідносинах. Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. У відповідності до абз.8 постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 307/2201/15-ц. За викладених обставин та матеріалів справи вбачається, що відповідачем повинна бути Компанія Фалькор Інвест ЛТД, що є стороною за оскаржуваними договорами купівлі-продажу та іпотечними договорами. Між тим, позивачем клопотань щодо залучення компанії до справи заявлено не було, з огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог банку. Відповідно до ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного рішення суду формує та реєструє необхідну заяву або реєструє рішення суду про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи рішення суду про скасування відповідного рішення суду. Таким чином, посилання позивача на той факт, що підставою його позовних вимог щодо поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно заборон відчуження та іпотек є те, що приватний нотаріус ОМНО Савченко С.В. ухиляється від вчинення нотаріальних дій шляхом неотримання від Банку кореспонденції не беруться до уваги суду, оскільки поновлення записів відбувається на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2016 року, якою скасовано заочне рішення від 03.09.2015 року про визнання договорів іпотеки з Банком недійсними, тобто на підставі судового рішення. Поновлення запису у цьому випадку відноситься до компетенції виключно державних реєстраторів, доказів щодо звернення до яких позивачем до суду не надано. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем. На час розгляду справи, власником нежилого приміщення, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , загальною площею 216,6 кв.м., та квартири [ADDRESS] , загальною площею 489,6 кв.м., в тому числі житловою площею 288,7 кв.м., є відповідач [PERSON] на підставі свідоцтв від 05 грудня 2018 року, реєстровий № 369,370. Зазначені свідоцтва видані відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», статті 49 Закону України «Про іпотеку» та на підставі актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного управління юстиції в Одеській області від 05 грудня 2018 року. Враховуючи норми ст. 388 ЦК України [PERSON] є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи, яка підлягає доказуванню. У зв`язку з цим не підлягають розгляду позовні вимоги про визнання набувача майна добросовісним, оскільки відповідно до ст.338 ЦК питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи (про це зазначено в рішенні ВС від 19.01.2011 у справі №6-13839св10). Окрім того, суд приймає до уваги, що право власності [PERSON] на належне йому майно в результаті проведення прилюдних торгів та отримання актів, свідоцтв, реєстрація за ним права власності ніким не оскаржувалось та є дійсним. Щодо посилання Банку на факт невнесення нотаріусом даних нового іпотекодержателя [PERSON] до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Банком не надано жодних підстав, яким чином зазначені обставини порушують його права та інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи свого цивільного права а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов`язкову для всіх судів України правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Крім того, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.11.2011 року № 1141 не передбачено наслідки невнесення таких відомостей, також Банк не посилається на жодну правову норму. Суд не бере до уваги посилання позивача на обізнаність нотаріуса при посвідченні оспорюваних правочинів купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] з Компанією Фалькор Інвест ЛТД, в інтересах якої виступав [PERSON] , оскільки на час їх вчинення були відсутні записи щодо обтяжень (іпотеки) майна. Враховуючи зазначене, оскільки вимога щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності: 11261969 від 21.09.2015 року та запису про право власності: 11267434 від 21.09.2015р. є похідною від визнання недійсними оспорюваних договір, Суд відмовляє у задоволенні цих позовних вимог. Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Іпотека за оскаржуваними іпотечними договорами є припиненою, оскільки відбулася реалізація нежилого приміщення та квартири та новим добросовісним власником став [PERSON] в результаті проведених прилюдних торгів та складання Другим Приморським відділом ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 5 грудня 2018 року, на підставі чого [PERSON] отримано свідоцтво та зареєстровано право власності. Таким чином, вимоги позивача про припинення та вилучення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нежилого приміщення, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS] , загальною площею 216, 6 кв. м. № 12658135 від 21.12.2015року та іпотеки 12658552 від І 21.12.2015 року та запис про заборону відчуження ізольованої квартири під номером [ADDRESS] та складається в цілому з десяти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 489, 6 кв. м. в тому числі житловою площею 288, 7 кв. м. № 12658878 від 21.12.2015 року та іпотеки 12659173 від 21.12.2015 року є такими, що не підлягають задоволення з підстав того, що оскаржувані іпотечні договори є припиненими з моменту реалізації майна та набуття права власності іпотекодержателем [PERSON] , а записи про заборону відчуження вилучені. Поновлення записів про право власності щодо нежилого приміщення, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS] , загальною площею 216, 6 кв. м. за [PERSON] та [PERSON] та щодо ізольованої квартири під номером [ADDRESS] , загальною площею 489, 6 кв. м. в тому числі житловою І площею 288, 7 кв. м. за [PERSON] не підлягає задоволенню оскільки зазначені вимоги є похідними від вимог про визнання договорів купівлі-продажу від 21.09.2015 року недійсними. Суд також звертає увагу на наступне. Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності [PERSON] на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". У питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Аналогічних висновків щодо застосування практики ЄСПЛ при розгляді справ зазначеної категорії дійшов Верховний суд при розгляді справи №916/1986/18 (пункти 49-49.4 постанови від 12.06.2019р.). Право власності [PERSON] на спірне майно виникло після проходження минулим власником - Компанією Фалькор Інвест ЛТД належної законодавчої процедури, а саме проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна у порядку, встановленого для виконання судового рішення. Перевіряючи відповідність втручання у право власності [PERSON] вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, встановлюючи, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право заявника мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття [PERSON] права власності на спірне майно, Суд приходить до висновку про те, що право власності у [PERSON] виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за своїми наслідками становлять втручання позивача у право [PERSON] на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позов пред`явлений за вищенаведених підстав до [PERSON] задоволенню також не підлягає. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит». Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed