Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 04.01.2021 року суд відкрив провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Рубіжанської міської ради Луганської області. Справу вирішено розглянути за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання 02 лютого 2021 року, о 09 годині 30 хвилин, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області. Другого лютого 2021 року, в підготовче судове засідання сторони не з`явились, але у поданих заявах просили справу розглянути без їх участі. У зв`язку із чим, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників у справі. Позиція позивача полягала у тому, що [INFO] помер її чоловік. Однак під час перебування з чоловіком у шлюбі, у 1986 році, він отримав у власність будинок на підставі договору дарування. Оригінал названого договору було втрачено, а його дублікат отримати не можливо, оскільки архівні документи до 2000 року знаходяться на зберіганні у Луганському державному нотаріальному архіві, який знаходиться на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. Але будучи єдиною спадкоємицею після смерті чоловіка, вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, до складу якої входить належний померлому чоловіку, будинок. Проте, нотаріусом не визнається її право на спадкування, оскільки він відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді вказаного нерухомого майна у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на будинок належний її померлому чоловіку. Відповідач в особі міського голови Рубіжанської міської ради Луганської області, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Оцінка суду щодо фактів, з оцінкою доказів та аргументів сторін. Двадцять восьмого червня 1980 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (а.с. 6). Під час перебування ними у шлюбі, 04 лютого 1986 року, [PERSON] отримав у дар від [PERSON] будинок [ADDRESS] . Того ж дня, [PERSON] , зареєстрував своє право власності на будинок, шляхом проставляння на документі власника реєстраційного напису (а.с. 7-8 - копія договору дарування). За даними Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради, власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 9). У будинку [ADDRESS] , за вказаною адресою, станом на [INFO] року (день смерті [PERSON] ), мали зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). [INFO] року, в місті Рубіжне Луганської області, у віці 62 років, [PERSON] - помер (а.с. 11). Після смерті чоловіка, [PERSON] звернулась до нотаріуса, але 16 грудня 2020 року, приватний нотаріус Рубіжанського міського нотаріального округу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Меренков Ю.В., постановою за №186/02-31 відмовив [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді права власності на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки у спадкоємиці відсутні оригінали документів, які підтверджують право власності спадкодавця на зазначений будинок (а.с.12). І 30 грудня 2020 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області до Рубіжанської міської ради Луганської області із позовом про визнання права власності (а.с.1-3). Оцінка суду щодо змісту спірних правовідносин. Із встановлених обставин, вбачається наявність цивільно-правових відносин, в межах яких виник спір щодо права власності позивача на нерухоме майно у порядку спадкування, яке не визнається за нею нотаріусом, і на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Цивільне право власності, з огляду на положення частини четвертої статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність. Згідно положень статті 100 вказаного кодексу, в особистій власності громадян могли бути жилі будинки. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 4 та статей 224 і 227, а також статті 244 цього ж кодексу, право особистої власності на жилий будинок могло виникнути на підставі угоди, наприклад договору дарування. Тоді, якщо такий договір укладався, він підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. З огляду на положення пункту першого розділу І та пункту четвертого розділу ІІ "Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР", затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, по суті, здійснювалась не реєстрація договору, а реєстрація усіх будинків і домоволодінь в межах міст і селищ міського типу Української РСР, у тому числі тих, які належать громадянам на праві особистої власності. А проводилась така реєстрація згідно положень пункту першого розділу І та пункту сьомого розділу ІІ, і пункту 23 розділу ІV цієї ж Інструкції, бюро технічної інвентаризації виконавчих комітетів місцевих рад депутатів працюючих, на підставі документів, що встановлюють право власності згідно з додатком №1, шляхом проставляння на документі власника реєстраційного напису. При цьому згідно з пунктами 18 і 19 вказаного додатку, до документів які встановлюють право власності відносився і договір дарування. Тож враховуючи це та встановлені судом обставини, [PERSON] , за життя, на підставі договору дарування дійсно набув право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до положень пункту другого розділу ІІ згаданої вище Інструкції, під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Також слід врахувати, що різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та інше) окремо від жилого будинку, на той час, не реєструвались (примітка до пункту четвертого розділу ІІ вказаної Інструкції). Згідно договору дарування, житловий будинок [ADDRESS] , як об`єкт правової реєстрації, складається з: жилого будинку - літера за планом "А"; сарай з погребом- літера за планом "Б"; вбиральня - літера за планом "В"; сарай, літня кухня - літери за планом "ГЕ"; огорожа - цифри за планом "1-3"; водопровід - цифра за планом "4"; дворові споруди - літери за планом "І". Таким чином, на момент смерті, [PERSON] належало право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , у вказаному в паспорті складі, і, правовстановлюючими документами, які підтверджували набуте ним право власності був договір дарування від 04 лютого 1986 року, який був втрачений. З огляду на положення частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, вказане право власності слід визнати таким, що увійшло до складу спадщини. Перехід або реєстрація зазначеного права приватної власності [PERSON] на інших осіб до моменту його смерті, а також після відкриття спадщини, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Бюро технічної інвентаризації, не відбулось (а.с.19). Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до положень частини першої статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на положення частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] , спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, крім його дружини, не звертались. Спадкова справа була заведена 23 листопада 2020 року на підставі заяви [PERSON] (а.с.12). Поряд з цим судом встановлено, що на час відкриття спадщини [PERSON] , разом із ним постійно проживала його дружина: [PERSON] (а.с.13), яка і звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину померлого у вигляді житлового будинку. Однак втрата правовстановлюючого документу на будинок, створює для позивача умови правової невизначеності через, що існує необхідність захисту права власності позивача у судовому порядку. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 5 цього ж кодексу здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою, або у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Висновок суду по суті позовних вимог. Тому враховуючи все вищевикладене, суд приймає визнання відповідачем позову та відзначає, що позовні вимоги дійсно є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Тож, [PERSON] слід визнати такою, що набула право приватної власності на будинок [ADDRESS] . Отже,

Outcome: approved