Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», [PERSON] про визнання недійсними договорів та стягнення грошових коштів. Позивач в позові посилається на те, що з 10 серпня 2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час перебування в шлюбі за рахунок спільної праці було накопичені грошові кошти у сумі 16 000 доларів США. Вказані кошти в силу приписів ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя, спору стосовно належності вказаних грошових коштів немає. В лютому 2021 року позивач запропонувала своєму чоловіку придбати новий автомобіль, знаючи проте, що наявних у них грошових коштів достатньо для його придбання. Натомість, [PERSON] повідомив, що без відома позивача та отримання згоди уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» договір купівлі-продажу обладнання № 08-11-2019-3/1 від 11 листопада 2019 року. Згідно п. 1.1 договору купівлі-продажу та специфікації № 1 до вказаного договору, товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», як продавець продала, а [PERSON] , як покупець, придбав 4 зарядні пристрої для електромобілів, вартістю 4 000 доларів США кожен. Загальна вартість придбаного обладнання складає 16 000 доларів США. 11 листопада 2019 року [PERSON] , отримавши у власність вказані вище зарядні пристрої, передав їх у строкову оренду з наступним обов`язковим викупом товариству з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА». Передача в оренду з подальшим викупом вказаного майна відбулась на підставі договору від 11 листопада 2019 року № 08-11-2019-3/2. Термін дії вказаного договору становить 3 роки - до 11 листопада 2023 року. Таким чином, внаслідок розпорядження спільними грошовими коштами подружжя моїм чоловіком без відома позивача та отримання її згоди, позивач як співвласниця, не має до них доступу та не може розпоряджатися ними у відповідності до її волевиявлення. Внаслідок недійсності договору купівлі-продажу обладнання № 08-11-2019-3/1 від 11 листопада 2019 року, [PERSON] не набув право власності на 4 заряди пристрої для електромобілів та, відповідно не міг здавати їх в оренду з наступним обов`язковий викупом, так як в силу приписів ч. 1 ст. 761 ЦК України, наймодавцем може бути виключно власник речі або особа, якій належать майнові права. Поділ майна між позивачкою та її чоловіком не проводився і передані ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» на виконання недійсного правочину грошові кошти є спільним майном подружжя, позивачка, як співвласник, має право на стягнення на свою користь 16 000 доларів США. З урахуванням наведеного, позивач звертається до суду та прохає: -визнати недійсними договори купівлі-продажу обладнання № 08-11-2019-3/1 від 11 листопада 2019 року та оренди обладнання з обов`язковим викупом 11 листопада 2019 року № 08-11-2019-3/2, що укладені між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА»; -стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» на користь позивачки грошові кошти у сумі 16 000 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без його участі, у відзиві на позовну заяву повністю погодився із обґрунтуванням позовної заяви та визнав позовні вимоги. Представник відповідача ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» в судове засідання не з`явився, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 10 серпня 2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] (а. с. 9). 11 листопада 2019 року [PERSON] уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» договір купівлі-продажу обладнання № 08-11-2019-3/1. Згідно п. 1.1 договору купівлі-продажу та специфікації № 1 до вказаного договору, товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», як продавець продала, а [PERSON] , як покупець, придбав 4 зарядні пристрої для електромобілів, вартістю 4 000 доларів США кожен. Загальна вартість придбаного обладнання складає 16 000 доларів США (а. с. 10-16). 11 листопада 2019 року [PERSON] уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 08-11-2019-3/2, на підставі якого відбулася передача вказаного майна. Термін дії вказаного договору становить 3 роки - до 11 листопада 2023 року (а. с. 17-22). Відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, при цьому об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Виходячи з обставин встановлення судом зловживанням сторонами матеріальними правами, суд дійшов наступного висновку. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу. Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Вказаний правовий висновок зазначено в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду із позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу обладнання та оренди обладнання з обов`язковим викупом, прохаючи стягнути на свою користь усієї суми спільних грошових коштів переданих [PERSON] відповідачеві ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», а також стягнення судових витрат, саме з ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА». Визнання позову [PERSON] її чоловіком [PERSON] , який за адресою реєстрації не проживає (а. с. 82), свідчать про однонаправленність дій позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] (колишнього чоловіка). Очевидно, що дії відповідача [PERSON] суперечать його попередній поведінці, при укладенні оспорюваних договорів і є недобросовісними, свідчать про домовленість [PERSON] та [PERSON] щодо подання вказаного позову та відсутності відповідного спору між вказаними сторонами. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із зловживанням матеріальними правами.

Outcome: dismissed