Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ СК "Країна", [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди і просить стягнути солідарно з ПАТ СК "Країна", [PERSON] на свою користь 13849 грн. 03 коп. матеріальної шкоди пов'язаної з витратами на лікування, 11 292 гривень страхове відшкодування за шкоду пов'язану із стійкою втратою працездатності, 44350 гривень вішкодування пов'язане з тимчасовою втратою працездатності та 30000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову вказує, що 12.02.2011 року близько 20 години 20 хвилин по проспекту Князя Володимира у м. Біла Церква, [PERSON], керуючи автомобілем «ВАЗ-21104», державний номер [NUMBER], вчинив на нього наїзд. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження у виді відкритого перелому обох кісток лівої гомілки, рани на лівій гомілці, рани на лобі та на підборідді, через що змушений був лікуватись на протязі 2012-2013 років. За висновком МСЕК його визнано інвалідом ІІІ групи. За період лікування ним витрачено на придбання ліків 13849 гривень 03 копійок. Крім того, в період лікування, він не міг працювати, а тому відповідно до ч.2 ст.1195 ЦК України втратив заробіток в сумі 44350 грн. Крім того, внаслідок ДТП йому заподіяно і моральну шкоду, яку він оцінює в 30000 грн. та яка полягає у сильних душевних, емоційних та фізичних стражданнях, пов»язаних з ДТП, порушенні звичного способу життя, необхідністю тривалого лікування, негативних наслідках для його здоров»я, а також перенесеного страху за своє життя. Вказує, що в порушенні кримінальної справи за ч.1 ст.286 КК України відносно [PERSON] закрито провадження, однак, згідно положень цивільного законодавства вона не звільняється від відповідальності за відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON], підтримали позовні вимоги у повному обсязі та наполягають на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що вини [PERSON] у даному ДТП не встановлено, натомість встановлено грубу необережність позивача [PERSON], який перебував на проїжджій частині у невстановленому місці. Вказує, що позивачем не доведено розмір матеріальної шкоди, а також не надано доказів того, що інвалідність він отримав саме внаслідок ДТП. Що стосується моральної шкоди, то вона підлягає стягненню лише при доведенні вини [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, а такої позивачем доведено не було. ПАТ СК "Країна" свого представника до судового засіданні не направило, надали до суду письмові заперечення. Просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа: ТОВ СЕД "Меркурій" свого представника до суду не направило, про день та час розглдяу справи повідомлені належним чином. Як вбачається з наданої відповіді на ухвалу суду від 05.03.2015 року, що відомості щодо відправлення від [PERSON] на адресу ПАТ СК "Країна" за № 114689 від 18.03.2013 року за облікомбази даних товариства відсутні. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження № 12013100030005412, надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об»єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Дані висновки підтверджуються і роз'ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Крім того, згідно роз'яснень, які викладені в п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Відповідно до роз»ясень, даних в п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов»язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв»язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином, у даних правовідносинах відшкодування шкоди, завданої внаслідок джерела підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду. Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Судом встановлено, що 12.02.2011 року близько 20 години 20 хвилин по проспекту Князя Володимира у м. Біла Церква, [PERSON], керуючи автомобілем «ВАЗ-21104», державний номер [NUMBER], вчинив на нього наїзд. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження у виді відкритого перелому обох кісток лівої гомілки, рани на лівій гомілці, рани на лобі та на підборідді, через що змушений був лікуватись на протязі 2012-2013 років. За висновком МСЕК його визнано інвалідом ІІІ групи. Постановою від 13.03.2014 року старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області провадження відносно [PERSON] закрито провадження, однак встановлено в діях пішохода [PERSON] грубе порушення Правил дорожнього руху України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Білоцерківської міської лікарні № 2 та на амбулаторному лікуванні. В період лікування йому було проведено операцію та було призначено лікування медичними препаратами.. Зазначені обставини підтверджуються: оглянутою судом медичною карткою [PERSON] № 1740, листком лікарських призначень [PERSON],довідкою про перелік препаратів лікарні. Придбані за наданими чеками препарати не відповідають лікарським призначенням відносно [PERSON] та надані за переіод з 2013 - 2014 років. У зв'язкуз з чим, суд не приймає як доказ чеки нрадані позивачем для огляду в судовому засіданні. Вказані обставнини також були підтверджені допитаним в судовому засіданні свідком [PERSON], лікарем, яким оперував [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я фізичній особі, зобов»язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров»я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати (ч.2 ст.1195 ЦК України). Виходячи із зазначених нормативних положень, шкода у вигляді втраченого заробітку визначається з урахуванням двох факторів: 1) середньомісячного заробітку потерпілого до каліцтва або іншого ушкодження здоров»я, а якщо не працював розміру мінімальної заробітної плати; 2) ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Ступінь втрати професійної працездатності, потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК якщо шкода була заподіяна у зв»язку з виконанням працівником трудових обов»язків, судово-медичною експертизою в решті випадків (п.18 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Ступінь втрати працездатності визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до завдання шкоди здоров»ю. [PERSON] не надав доказів того, що внаслідок ДТП він втратив професійну чи загальну працездатність або ступінь цієї працездатності зменшився, а тому він не набув права на відшкодування втраченого ним заробітку (доходу) в порядку, передбаченому ч.1 та ч.2 ст.1195 ЦК України. Посилання [PERSON] на виписку із акта огляду МСЕК № 355996, згідно якої йому з 07.06. 2011 року по 01.07.2012 року було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання, зумовленого ураженням опорно-рухового апарату, й протипоказана важка фізична праця, не є таким доказом, оскільки у ньому не визначено ступінь втрати позивачем працездатності, а також із даного акту не вбачається, що інвалідність позивача є наслідком саме ДТП, що мала місце 21.02.2011 року. Відповідно до ч.2 ст.1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого, сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини), розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до роз»ясень, даних в п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Судом встановлено, що виникненню шкоди сприяла груба необережність самого потерпілого [PERSON], який знехтував безпекою дорожнього руху, перебуваючи у стані важкого ступеня сп»яніння в темну пору доби, дощову погоду, будучи одягненим у темний одяг та не виділяючи себе будь-якими світловідбиваючими засобами, у не встановленому для переходу пішоходів місці, перетинав проїжджу частину у м. Біла Церква. Вказані обставини підтверджуються: постановою про закриття провадження від 19.03.2014 року, протоколом огляду місця події від 12.02.2011 року з фототаблицею та план-схемою,. Згідно висновку судово - автотехнічної експертизи № 97 від 15.06.2011 року водій автомобіля «ВАЗ - 21104», [PERSON] не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода [PERSON] шляхом своєчасного застосування гальмування із зупинкою керованого нею транспортного засобу до місця наїзду на пішохода. Враховуючи стан потерпілого перед ДТП, характер його дій та обставини заподіяння шкоди, суд дійшов висновку про наявність в діях потерпілого [PERSON] грубої необережності, а тому з врахуванням положень ч.2 ст.1193 ЦК України розмір завданої [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 44 350 грн. слід зменшити до 20000 грн. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яка фізична особа зазначала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Суд також вважає, що через отримані під час ДТП травми [PERSON] тривалий час був позбавлений можливості повноцінно виконувати звичну для нього роботу, переніс фізичний біль, змушений був тривалий час лікуватись , а також душевні страждання, що потягло втрату нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди, заподіяної [PERSON] внаслідок ДТП, останній визначає у сумі 30000 грн. Разом з тим, враховуючи, що виникненню ДТП сприяла груба необережність самого потерпілого, визначений судом розмір моральної шкоди на підставі ч.2 ст.1193 ЦК України підлягає зменшенню до 5000 грн. Таким чином з [PERSON], як заподіювача шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди, на користь [PERSON] підлягає стягненню 20000 грн. матеріальної та 5000 грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог щодо стяггення матеріальної шкоди з ПАТ СК "Країна" на користь позивача [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні.

Outcome: partial