Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

[PERSON] 30.12.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] у період з 2001 року по 04 жовтня 2013 року; визнання спільною сумісною власністю позивача з [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнання за позивачем права власності на Ѕ частини вказаної квартири та виключення Ѕ частини квартири зі спадкової маси [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період 1984-1988 років позивач та [PERSON] познайомились та почали зустрічатися, після чого розійшлись. У 2000 р. випадково зустрівшись, відновили свої відносини та з 2001 року почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто почали вести спільне господарство, побут, сімейний бюджет, проводити всі сімейні свята, ювілеї, дні народження друзів. З ними також проживав син позивача [PERSON] , [INFO] , до якого [PERSON] проявляв батьківську любов та повагу, як до власного сина. Шлюб позивач та [PERSON] уклали 04.10.2013 року. Позивач стверджує, що в 2001 році спільно накопичені кошти вона з [PERSON] вклали в інвестиційний контракт від 06.08.2001 року № 26567 для придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS] та 10 жовтня 2003 року квартиру оформили на [PERSON] , відповідно свідоцтва про право власності. Позивач зазначає, що вартість квартири складала 230 227,52 грн., оплата за інвестиційним контрактом здійснювалася частинами за графіком платежів, що підтверджується касовими ордерами за період з 03.08.2001 року по 03.09.2002 року. Спільних коштів для інвестування квартири не вистачало, тому вона 03.01.2002 року позичала в борг у своїх знайомих суму 115 000 грн., що підтверджується розпискою. З 2003 року по 2008 рік вона неофіційно була працевлаштована на підприємстві де здійснювала продаж рекламних площ, отримуючи середню заробітну плату 1 000 дол. США, що станом на 01.01.2003 року еквівалентно 5 332,40 грн., а з 2009 року офіційно працювала в МПН «Артекс». Борг за розпискою від 03.01.2002 року був повернутий у 2014 році. Позивач вказує, що спільними зусиллями та за спільний кошт вони проводили ремонтні роботи, почали купувати меблі. Після закінчення ремонту у 2009 році вони стали мешкати у спірній квартирі, яка була набута нею та [PERSON] спільно за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також внаслідок їхньої спільної праці та за рахунок спільних коштів, у зв`язку з чим квартира є спільною сумісною власністю. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його батько [PERSON] (відповідач) та вона. Заяви про прийняття спадщини вони подали у встановлений законом строк. Ухвалою суду від 10.01.2017 року позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків (т. 1 а.с. 49, 50), на виконання вимог якої позивачем 20.01.2017 року надано клопотання та квитанцію про сплату судового збору (т. 1 а.с. 54-56а). Ухвалою суду від 26.01.2017 року відкрите провадження у справі з викликом учасників справи в судове засідання (т. 1 а.с. 57). Ухвалою суду від 26.01.2017 року заява позивача про забезпечення позову повернута без розгляду (т. 1 а.с. 58, 59). 07.04.2017 року позивачем суду подана заява з доповненнями, за вимогами якої просить задовольнити позов у повному обсязі, вказуючи, що спірна квартира [ADDRESS] була отримана без будь-якого облаштування та оздоблення, ремонтні роботи щодо квартири почали проводити з 2004 року. У заяві позивач посилається на ст. ст. 16, 181, 328, 368 ЦК України, ч. 2 ст. 3 СК України (т. 1 а.с. 86, 87). 07.04.2017 року відповідачем [PERSON] суду подані заперечення проти позову з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з посиланням на їх незаконність та необґрунтованість. Відповідач зазначив, що спірна квартира була збудована його сином [PERSON] за інвестиційним контрактом № 26569 від 06.08.2001 року, укладеним між останнім та АТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» у його присутності. З 1992 року по 2009 рік його син хоча й був зареєстрований в однокімнатній квартирі [ADDRESS] , проте фактично проживав у трикімнатній квартирі № 145 у цьому ж будинку разом зі своїми батьками: ним та [PERSON] , вони вели спільне домашнє господарство, мали спільний побут та бюджет. На той період часу позивача у них в квартирі жодного разу не було, а квартира за місцем реєстрації його сина використовувалась під офіс МНП «Артекс» заснованим його сином 24.02.1992 р. У будівництво спірної квартири інвестувались їхні сімейні грошові кошти, зокрема, заробітна плата [PERSON] , кошти 7 000 грн. одержаних від продажу земельної ділянки площею 0,094 га за договором купівлі-продажу від 30.10.2002 року, його заробітна плата з ТзОВ «НВСФ «Фіорд», де він працював з 1994 р. по 2 000 р. та отримав 92 700 грн., його пенсія яка за рік складала понад 25 000 грн., кошти в сумі 2 000 грн. отриманих ним від продажу 07.09.2000 р. житлового будинку в Миколаївській області, кошти в сумі 2 802 грн. одержані ним 26.12.2000 року від продажу гаражного боксу № 83 в ГБК № 1 Дніпровського району м. Києва, кошти в сумі 14 000 грн. одержаних ним 30.10.2002 року від продажу садового будинку з господарчими будівлями та спорудами в Київській області, СТ «Авіатор» , кошти в сумі 7 000 грн. одержаних ним 30.10.2002 року від продажу земельної ділянки площею 0,096 га в Київській області, СТ «Авіатор». Крім цього, на той час він мав значні накопичення на рахунках в банківських установах, що підтверджується банківськими виписками. Інвестування в будівництво спірної квартири протягом 2001-2002 роки здійснювалось його сином через банківські установи в його присутності за рахунок коштів їхньої сім`ї, в тому числі його особистих накопичень. Позивач своїх коштів у квартиру не вкладала, чим хоче незаконно привласнити чуже майно. Можливо позивач стала мешкати з його сином з 2009 року у спірній квартирі коли [PERSON] туди вселився після закінчення ремонту. Про проживання позивача з [PERSON] він дізнався у 2010 році, з того часу і до дня смерті його сина - до 20.07.2016 року [PERSON] його у квартиру не впускала та перешкоджала йому у зустрічах із сином, з яким він зустрічався лише на вулиці. З 2011 року у [PERSON] почала прогресувати хвороба Альцгеймера. Він подав позов до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, оскільки вважає, що його син станом на 04.10.2013 року вже перебував у стані коли він не усвідомлював значення своїх дій, всі документи по шлюбу були сфальсифіковані (т. 1 а.с. 94-99). Ухвалою суду від 07.04.2017 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування копії матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] (т. 1 а.с 133, 134). 04.05.2017 р. на виконання ухвали суду від 07.04.2017 р. про витребування доказів від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солом`яної Л.В. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи (т. 1 а.с. 145-236). 09.06.2017 року позивач [PERSON] подала позовну заяву у новій редакції, за вимогами якої просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] у період з 18 березня 2000 року до 04 жовтня 2013 року; визнати спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частини вказаної квартири та здійснити розподіл судових витрат (т. 2 а.с. 25-29). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період 1984-1988 років позивач та [PERSON] познайомились та почали зустрічатися, після чого розійшлись. У 1999 р. випадково зустрівшись, відновили свої відносини та з 2001 року почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто почали вести спільне господарство, побут, сімейний бюджет, проводити всі сімейні свята, ювілеї, дні народження друзів. З ними також проживав син позивача [PERSON] , [INFO] , до якого [PERSON] проявляв батьківську любов та повагу, як до власного сина. Шлюб позивач та [PERSON] уклали 04.10.2013 року. У 2001 році, маючи спільно накопичені кошти вони прийняли рішення про вкладення інвестиції в нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] та 10 жовтня 2003 року квартиру оформили на [PERSON] , відповідно свідоцтва про право власності. Вартість квартири складала 230 227,52 грн., в тому числі з урахуванням суми 7 891 грн. Оплата за інвестиційним контрактом здійснювалася частинами за графіком платежів, що підтверджується касовими ордерами за період з 03.08.2001 року по 03.09.2002 року. Спільних коштів для інвестування квартири не вистачало, тому вона 03.01.2002 року позичала в борг у своїх знайомих суму 115 000 грн., що підтверджується розпискою. З 2003 року по 2008 рік вона неофіційно була працевлаштована на підприємстві де здійснювала продаж рекламних площ, отримуючи середню заробітну плату 1 000 дол. США, що станом на 01.01.2003 року еквівалентно 5 332,40 грн., а з 2009 року офіційно працювала в МПН «Артекс». Борг за розпискою від 03.01.2002 року був повернутий у 2014 році. Квартира була отримана без будь якого облаштування та оздоблення і в подальшому вартість квартири була збільшена у зв`язку з спільно проведеним ремонтом її та [PERSON] . З 01.01.2004 року спільними зусиллями та за спільний кошт вони проводили ремонтні роботи, почали купувати меблі. Після закінчення ремонту у 2009 році вони почали мешкати у спірній квартирі, яка була набута нею та [PERSON] спільно за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також внаслідок їхньої спільної праці та за рахунок спільних коштів, у зв`язку з чим квартира є спільною сумісною власністю. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його батько [PERSON] та вона. Заяви про прийняття спадщини вони подали у встановлений законом строк. З посиланням на ст. ст. 112 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 25 КЗпШС України, ст. 62, 74 СК України позивач просить задовольнити позов. 25.07.2017 р. представником відповідача [PERSON] [PERSON] подані заперечення проти позову у новій редакції від 09.06.2017 р. з проханням відмовити в позові повністю з підстав наведених у запереченнях від 07.04.2017 року на початково подану позовну заяву. Зазначено, що спірна квартира будувалась [PERSON] за інвестиційним контрактом № 26569 від 06.08.2001 року, на той час позивач перебувала у шлюбі з гр. [PERSON] , шлюб був розірваний 11.01.2002 року (т. 2 а.с. 36). Ухвалами суду від 25.07.2017 року частково задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (т. 2 а.с. 42,43, 49, 50, 54, 55). Ухвалою суду від 27.04.2018 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю відповідача до залучення до участі у справі правонаступників відповідача [PERSON] - до 10 жовтня 2018 року (т. 2 а.с. 146, 147). Ухвалою суду від 11.10.2018 року поновлено провадження у справі, справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 29.11.2018 року о 14.00 год. (т. 2 а.с. 160). Ухвалою суду від 29.11.2018 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юрченка В.В. інформації про всіх спадкоємців померлого [INFO] відповідача [PERSON] (т. 2 а.с. 180, 181). Ухвалою суду від 22.01.2019 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування від Державного нотаріального архіву копію спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] (т. 2 а.с. 194, 195). 19.02.2019 р. до суду на виконання ухвали суду про витребування доказів від Київського державного нотаріального архіву надійшла копія спадкової справи № 4/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] (т. 2 а.с. 201-249, т. 3 а.с. 1-56). Ухвалою суду від 24.06.2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про залучення до участі у справі правонаступника. Залучено до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] [PERSON] (т. 3 а.с. 90, 91). Ухвалою суду від 23.07.2019 року за клопотанням представника позивача [PERSON] [PERSON] залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] (т. 3 а.с. 99, 100). Ухвалами суду від 04.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] [PERSON] про залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача [PERSON] [PERSON] та про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] (т. 3 а.с. 150-153). Ухвалою суду від 06.12.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про призначення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи (т. 3 а.с. 188, 189). Ухвалами суду від 01.10.2020 року, від 28.10.2020 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про виклик свідка (т. 4 а.с. 94, 95, 100, 101). Ухвалою суду від 26.02.2021 р. доручено Шосткинському міськрайонному суду Сумської області допитати у якості свідка судового експерта ПП «Оцінка і право» [PERSON] для надання пояснень щодо Висновку експерта № _01/2010 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи складеного 14 січня 2020 року стосовно дослідження квартири [ADDRESS] (т. 4 а.с. 161-168). Вищевказана ухвала суду від 26.02.2021 року про судове доручення на час розгляду справи виконана не була, при цьому представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив суд розглянути справу за наявних у справі доказів без отримання відповіді на ухвалу суду про доручення Шосткинському міськрайонному суду Сумської області провести допит свідка. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники підтримали позов та викладені у ньому обставини. Позивач додатково пояснила, що вона була знайома з [PERSON] з 1984 року з яким зустрічались по 10.11.1988 р. У 1989 році вона повернулась жити до м. Одеси де була зареєстрована. У подальшому у 1993 р. вона вийшла заміж за [PERSON] , народила сина [PERSON] . Чоловік її жив у [ADDRESS] . У 1999 р. її чоловік пішов з сім`ї до іншої жінки, залишивши її з дитиною. 18.03.2000 року вона зустрілась з [PERSON] , останній запропонував їй жити разом, з того часу вони відновили стосунки. [PERSON] її любив, виховував її сина, своїх дітей [PERSON] не мав. Проживали вони у однокімнатній квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , тому вирішили розширити житлову площу, почали спільно збирати гроші, вибрали квартиру на 11 поверсі по бульвару Давидова , за яку заплатили 10% вартості - 3500 дол. США. Інвестиційний договір уклали в серпні 2001 р. Шлюб вона розірвала 17.01.2002 року, рішення Старокиївського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу було 27.11.2001 року. 16.02.2002 року її колишній чоловік на ім`я сина [PERSON] купив квартиру за 12 000 дол. США за адресою: [ADDRESS] , там ремонт допомагав робити її батько. Туди вона в`їхала 18.03.2002 року, там інколи також жив [PERSON] . Вони мешкали з [PERSON] однією сім`єю за двома адресами та по необхідності користувалися двома квартирами: взимку по [ADDRESS] , влітку по [ADDRESS] . Офісу у [PERSON] квартирі не було, це була юридична адреса фірми. Її син пішов до школи № 221 у м. Києві по вул. Кудряшова , закінчив школу № 182 на Русанівці. Житло з [PERSON] вони купували спільно для їхньої сім`ї, гроші збирали та використовували разом, всі покупки обговорювали спільно. [PERSON] водив її дитину [PERSON] в школу, ставився до нього як до рідного сина, дитина називала [PERSON] своїм батьком. Бюджет з [PERSON] у них був спільний, вона багато працювала. Ремонт у спірній квартирі робив [PERSON] , вона допомагала, роботи по укладенню паркету, кахельної плитки та малярні роботи здійснювали наймані працівники. В`їхали жити у спірну квартиру на початку 2009 року. В кінці 2010 року [PERSON] захворів, проте продовжував працювати до 2015 року, вона постійно доглядала за [PERSON] . Відносини у [PERSON] з його батьками були добрі до моменту коли у 2007-2008 роках [PERSON] зробив обмін квартир з доплатою коштів від проданої [PERSON] квартири, яку не переоформив на [PERSON] та не повідомив останнього про перереєстрацію нерухомого майна і не сплатив за це гроші. Кошти 115 000 грн. вона позичала 03.01.2002 року з відома свого чоловіка, борг за розпискою сплатила у 2014 році. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що [PERSON] є її двоюрідний дядько по материній лінії. Зі слів [PERSON] вони вирішили купити однокімнатну квартиру [PERSON] по [ADDRESS] , у якій був офіс [PERSON] . На час ремонту в квартирі по бульварі Давидова [PERSON] жив зі своїм батьком. На прохання [PERSON] вона доглядала за його хворою прикутою до ліжка дружиною [PERSON] . Між позивачем та [PERSON] були складні відносини. Коли хворів [PERSON] позивач не впускала [PERSON] в квартиру побачитися з сином, також з пояснень [PERSON] позивач не пускала [PERSON] до лікаря якого [PERSON] запросив з Німеччини. Зі слів [PERSON] він продав свою нерухомість, що була в центрі м. Києва, та дав гроші своєму сину [PERSON] щоб той сплатив кошти за спірну квартиру. На бульварі Давидова [PERSON] жив до своєї смерті, до цього мешкав зі своїми батьками у квартирі [ADDRESS] . Вона проживала разом з [PERSON] та його дружиною з 2010 по 2014 рр., тоді [PERSON] з ними не жив. Конфліктів між [PERSON] та [PERSON] не було, останній відвідував свого батька та зустрічався з ним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснила, що вона особисто з 2014-2015 р.р. була знайома з [PERSON] та з медсестрою [PERSON] . [PERSON] був заможною людиною, мав заощадження, отримував заробітну плату, велику пенсію, мав кошти від продажу нерухомості. На купівлю спірної квартири кошти [PERSON] надавав його батько, конфліктів між ними не було. На період ремонту у квартирі [ADDRESS] [PERSON] мешкав з батьками, заселився у вказану квартиру сам у 2009 році. Позивач з`явилась у спірній квартирі в кінці 2009 на початку 2010. [PERSON] отримував патенти, мав кошти від винаходів. Коли [PERSON] захворів з 2010-2013 рр., то почав втрачати пам`ять, неодноразово лікувався в лікарні, з 2012 року не міг самостійно писати. Позивач обмежувала спілкування між [PERSON] та [PERSON] , не давала бачитися матері з сином, не впускала до квартири лікарів. З 2001 по 2009-2010 р.р. позивач разом з [PERSON] не проживала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в позові, пояснив, щодо 17.01.2002 р. позивач була в зареєстрованому шлюбі, належних доказів на підтвердження позовних вимог не надала. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, допитавши свідків зі сторони позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 06.08.2001 року між [PERSON] та Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд» в особі АКБ «Аркада» укладено Інвестиційний контракт № 26567 (про інвестування у житлове будівництво), предметом якого було інвестування двокімнатної квартири на 11 поверсі по бульвару Давидова в м. Києві (т. 1 а.с. 11-13). 10.10.2003 року між АТ ХК «Київміськбуд» та [PERSON] було підписано Акт прийому-передачі квартири інвестору, за змістом якого [PERSON] , як інвестор, сплатив 100 % вартості та прийняв квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї житлової кімнати загальною площею 80,93 кв.м., загальна дійсна вартість квартири складає 230 227,52 грн. (т. 1 а.с. 16). 13.10.2003 року на ім`я [PERSON] . Державним управлінням справами Президента України видане Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 82,50 кв.м. (т. 1 а.с. 14). На підставі вищевказаного Свідоцтва про право власності спірна квартира була зареєстрована на праві власності за [PERSON] в Київському міському бюро технічної інвентаризації Київської міської Ради, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою КВ-2016 № 34969 від 28.09.2016 (т. 1 а.с. 157). Відповідно свідоцтва про шлюб, шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 04.10.2013 року (т. 1 а.с. 152). [INFO] [PERSON] помер (копія свідоцтва про смерть - т. 1 а.с. 150). За клопотанням позивача судом були допитані свідки з боку позивача. Зокрема, свідок [PERSON] засвідчив, що з [PERSON] разом навчався в інституті з 1975-1976 р.р., товаришували, у 1992 р. створили власну фірму, разом працювали. З позивачем познайомився коли та розлучалась та шукала щоб купити квартиру, тоді вона жила з [PERSON] на [ADDRESS] . Для купівлі квартири [ADDRESS] для сина позивача давав гроші чоловік [PERSON] в той час коли вони розлучались. Позивач з [PERSON] проживали разом постійно. Підприємство «Артекс» у 1992 р. було зареєстроване за місцем прописки [PERSON] , як власника квартири за адресою: [ADDRESS] , там [PERSON] жив з позивачем. Офіс «Артекс» з 1992 р. був в інституті інформатики, де орендували приміщення, коли підвищили плату за оренду, десь з 2010 року підприємство «Артекс» переїхало в квартиру по вул. Русанівська набережна. [PERSON] жив з батьками з 1976 р. по 1992 р. [PERSON] обожнював своїх батьків, однак стосунки стали напруженими після того, як останні продали двокімнатну квартиру на Печерську та не дали [PERSON] грошей, що не вистачало, для купівлі квартири по бульвару Давидова . До позивача [PERSON] батьки відносилися погано, заважали їм одружитися. Позивач з [PERSON] проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, разом працювали, син позивача називав [PERSON] дядя. На початку 2010 р. позивач та [PERSON] остаточно переїхали жити у квартиру по бульв. Давидова . Свідок [PERSON] засвідчила, що її дошлюбне прізвище [PERSON] , вона знайома з позивачем з квітня 2000 року, вони разом неофіційно працювали в концентрі телемагазина. Тоді [PERSON] жила разом з [PERSON] на Русановці та на вул. Урицького , називала [PERSON] своїм чоловіком. У 2002 році на прохання позивача вона позичила [PERSON] більше 100 000 грн. для купівлі квартири в м. Києві, це були гроші її матері, яка проживала в Ізраїлі. Позику відповідач віддала у 2014 році, сплачувала частинами. Позивач та [PERSON] були чоловіком та дружиною, сім`я у них зразкова, всі питання погоджували спільно, разом проживали, купували продукти, відпочивали, [PERSON] мав свою фірму, [PERSON] прийняв як свого сина. [PERSON] знав про позику. Їй не відомо чи за позичені гроші купували квартиру чи робили ремонт. Вона була присутня коли позивач з [PERSON] разом в салоні вибирали кухню. Свідок [PERSON] засвідчив, що позивач є його матір`ю, з чотирьох років він знав [PERSON] - з 2000 р., тоді вони разом жили на Русанівській набережній. В 2003 р. він почав ходити до школи № 221 в Солом`янському районі, тоді жили на Урицького разом він з матір`ю та [PERSON] 2007 р. жили на Русанівській набережній, там він навчався у 221 школі. В 2008 - 2009 роках вони всі разом переїхали жити на бульвар Шамо , де купили квартиру. Дома у них була шкатулка куди батьки разом клали зарплату та спільно користувалися грошима. Тричі вони їздили в Крим, щоліта його батько [PERSON] та мати возили в дитячий табір. Батько з ним проводив багато часу, допомагав йому у навчанні. Його мати після колцентру стала працювати разом з батьком на фірмі. Свідок [PERSON] засвідчила, що працює консьєржем в будинку по вул. Шамо, 12 . Років 17 знає позивача, як дружину [PERSON] , вони були завжди вдвох, робили у квартирі[NUMBER] ремонт, разом носили будівельні матеріали, вона сприймала їх як сім`ю, консьєржам платили або [PERSON] або позивач. [PERSON] до сина позивача [PERSON] ставився прекрасно, втрьох ходили. Свідок [PERSON] засвідчила, що працює головою правління ОСББ «Башта», живе в будинку [ADDRESS] з 2004 року, у 2007 році познайомилась з позивачем та [PERSON] на загальних зборах ОСББ по розподілу паркомісць. Весь час вона бачила, як [PERSON] та позивач вдвох приїжджали на машині, ходили тримаючись за руки, разом щось приносили, бачила їх з дитиною [PERSON] , вона думала, що вони сім`я. Будинок був введений в експлуатацію в листопаді-грудні 2003 року, тоді був присвоєний номер будинку [ADDRESS] . Суд приймає до уваги покази свідків щодо спільного проживання позивача та [PERSON] , оскільки вони не спростовані стороною відповідача, при цьому враховує наступне. За заявленими вимогами в останній редакції позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] у період з 18.03.2000 року до 04.10.2013 року та визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю її та [PERSON] . Згідно запису акту про розірвання шлюбу № 28 від 17.01.2002 року виданого Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Києва, позивач [PERSON] з 02 січня 1993 року до 17 січня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] , який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2001 року (т. 2 а.с. 92). Відповідно норми ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час розірвання шлюбу позивача, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, у період часу з 18.03.2000 року по 16.01.2002 року, що входить до спірного періоду про встановлення факту, позивач перебувала в шлюбі з іншою особою. Чинним законодавством України встановлено, що "сім`єю" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Відповідно до частин 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя. При застосуванні наведених приписів чинного законодавства слід враховувати, що у повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік не перебувають у шлюбі, однак, проживають разом, ведуть спільне господарство, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, ззовні такі відносини подібні до шлюбних. Разом з тим, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності. Виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. При вирішенні спору суд також враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц, відповідно якої інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Позивач посилається на пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 року № 16. Проте цей пункт визнано таким, що втратив чинність відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11. На час спірних правовідносин у період придбання та реєстрації спірного нерухомого майна діяв Закон України «Про власність», статтею 16 якого було визначено право власності подружжя, відповідно Кодексу про шлюб та сім`ю України, та статтею 17 врегульовано право спільної власності громадян. Як роз`яснено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 № 20, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17,ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"). Спірна квартира була набута у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, при цьому позивач з [PERSON] у шлюбі до 04.10.2013 року не перебували. Вартість квартири [ADDRESS] була сплачена у період з 03.08.2001 року по 03.09.2002 року, що підтверджується наданими позивачем копіями приходних касових ордерів, у яких зазначено платником [PERSON] та призначення платежів - інвестування у житлове будівництво за контрактом 26567 від 06.08.2001 року за рахунок особистих коштів [PERSON] (т. 1 а.с. 27-33). На підтвердження позовних вимог позивачем надана розписка від 03.01.2002 року, за змістом якої позивач отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 115 000 грн. для купівлі житла, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кошти зобов`язувалась повернути до 03.01.2005 року (т. 1 а.с. 24). Однак, вказаний доказ, як підставу для задоволення позову, суд прийняти до уваги не може, оскільки зазначена розписка була видана у період перебування у шлюбі позивача з гр. [PERSON] , до того ж суду не підтверджено будь якими іншими доказами цільове використання коштів за отриманою позикою. Після дати надання розписки оплата вартості спірної квартири вносилася не разовим платежем, а з розстроченням, а саме шістьма платежами, зокрема: 11.01.2002 року у розмірі 27 504,68 грн., 29.01.2002 - 29 994,70 грн., 26.03.2002 - 25 987,78 грн., 04.07.2002 - 4 988,41 грн., 16.08.2002 - 25 995,53 грн., 03.09.2002 - 2 035,24 грн. Крім того, як пояснила сама позивач, у лютому 2002 року її колишній чоловік [PERSON] купив їхній дитині квартиру на вул. Урицького у м. Києві , у якій здійснювався ремонт. За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків в період з 01.01.2000 по вересень 2009 позивач [PERSON] доходів не отримувала (т. 2 а.с. 108-109). Довідку про доходи за місцем роботи в МНП «Артекс» від 22.12.2016 року № 03 позивач надала за період з 01.01.2010 року по 31.12.2016 р. (т. 1 а.с. 21-23). Відповідно довідки від 22.12.2016 року № 01, [PERSON] з 04.05.1993 року по 31.12.2003 р. працював у МНП «Артекс» на посаді директора (т. 1 а.с. 17-20). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2002 року, [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку площею 0,094 га, що знаходилась на території Крушинської сільської ради в с/т «Авіатор» за ціною 7 000 грн. (т. 1 а.с. 105). Відповідно кошторису вартості робіт, передбачених проектом, які не будуть виконуватись у квартирі [ADDRESS] згідно заяви інвестора № 2000 від 21.08.2001, відмовна сума складає 7 891 грн. Тобто, на вказану суму була зменшена вартість спірної квартири, що включає вартість загальнобудівельних, сантехнічних та електромонтажних робіт (т. 1 а.с. 89). Позивач пояснила, що після оформлення права власності спірна квартира була непридатна для проживання, ремонт у ній вона з [PERSON] здійснювали у період часу з 2003 року до 2009 року, вселились у квартиру в липні 2009 року, у зв`язку з чим відбулося поліпшення квартири та збільшення її вартості. Однак, належних та достовірних доказів на доведення факту переліку виконаних ремонтно-будівельних робіт, їх вартості, періоду та часу виконання таких робіт суду не надано. Зокрема, позивач надала рахунок № 36 від 23.07.2003 року виданий на ім`я [PERSON] на суму 4 240,00 грн., як передоплата вартості віконних блоків (т. 1 а.с. 34), тобто, ці будівельні матеріали були придбані до 01.01.2004 року. Також позивач надала рахунок-фактуру від 10.01.2006 р. на ім`я [PERSON] на суму 2 501,93 грн., відповідно якого оплачувалось вартість полотна, перемички, стійки, циліндрів, очка, накладки, петлі, ручки (т. 1 а.с. 35), квитанції, товарні чеки, видаткову накладну, специфікацію датовані 11.07.2007 р., 01.08.2009 р., 17.03.2010 року, 17.12.2010 року, 29.07.2010 року зі змісту яких убачається придбання меблів, холодильника, телевізора (т. 1 а.с. 36-41), що не відносяться до будівельних матеріалів та робіт за рахунок яких істотно збільшилась вартість спірної квартири. Поданий позивачем висновок експерта № _01-2010 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 14.01.2020 року складений судовим експертом ПП «Оцінка і право» [PERSON] не є належним доказом у справі, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування, так як цим висновком визначені ринкова вартість спірної квартири без проведених поліпшень (ремонтно-будівельних робіт без оздоблювальних покриттів конструктивних елементів) станом на 09.01.2020 року та ринкова вартість спірної квартири з урахуванням здійснених невід`ємних поліпшень (ремонтно-будівельних робіт та високоякісного ремонту) станом на 09.01.2020 року (т. 3 а.с. 216-224 зв). Натомість, вказаний висновок не містить відомостей стосовно часу проведеного ремонту. Отже, до 17.01.2002 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі, квартира [ADDRESS] , що є предметом спору, була придбана [PERSON] за інвестиційним договором, кошти за яку були сплачені до 03.09.2002 року, що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] у період позовних вимог з 18.03.2000 року по 31.12.2003 року. Також позивачем не доведено обставин, що у період з 01.01.2004 року до 04.10.2013 року за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу внаслідок спільної праці та за спільні кошти були проведені ремонтно-будівельні роботи за рахунок яких зросла вартість спірної квартири. Таким чином, позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] у період з 18.03.2000 року до 04.10.2013 року не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та з 01.01.2004 року за змістом заявлених майнових вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а такий факт встановлюється з метою визнання права власності на вищевказане нерухоме майно. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд враховує правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 755/3745/16-ц, відповідно якого за загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження. Незалежно від того, в якому порядку буде розглядатися справа про встановлення факту, що має юридичне значення, у заяві чи позовній заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити, з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. У поданій заяві має бути визначена мета встановлення юридичного факту та саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. В частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири також слід відмовити з вищевказаних підстав за недоведеністю, оскільки такі вимоги є похідними і взаємопов`язаними від встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Враховуючи обставини справи, позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки спірна квартира являлась об`єктом інвестування з 2001 р. до 2003 р., при цьому питання щодо кола сторін інвестиційного договору і свідоцтва про право власності на квартиру позивачем не порушувалось, тому доведення внесення позивачем особистих коштів у придбання спірного нерухомого майна, визначення ступеня її участі працею у створенні спільної часткової власності має вирішуватися в межах цивільного спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового забору суд покладає на позивача, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю.

Outcome: dismissed