Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із уточненим в подальшому позовом до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, посилаючись на те, що 28 жовтня 2003року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, на підставі якого позивачі придбали у рівних частинах будинок за адресою: м. Одеса, Четвертий Деревообробний провулок, 63, який згідно п. 1 договору складається в цілому з одного житлового будинку під літ «А», та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Д» - вбиральня; № 1-3 огорожі, які розташовані на земельній ділянці 342 кв.м. Зазначали, що у вересні 2016 р. позивачам стало відомо, що здійснити приватизацію земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, що є їх власністю, є неможливим, адже, на вказану земельну ділянку на підставі рішення Одеської міської ради від 04 липня 2001р. № 2509-ХХІІІ видано державний акт від 25 березня2002 р. серія РІ № 485028 на право приватної власності на землю, згідно якого [PERSON] передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0342га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В подальшому позивачам стало відомо, що вказаний будинок, розташований на земельній ділянці пл. 0,0342 га, до набуття права власності позивачами, неодноразово продавався, Стверджували, що у звязку із придбанням ними вищевказаного будинку, 28 жовтня 2003р. до них, разом із правом власності у рівних частках на будинок перейшли права на земельну ділянку, на якій він розташований. Зазначали, що 03 червня 2002 року [PERSON] померла, спадкоємців за законом чи заповітом у останньої немає. На даний час за вказаних обставин позивачі не мають можливості як співвласники будинку за адресою м. Одеса, Четвертий Деревообробний провулок, 63, здійснити у встановленому порядку реєстрацію права власності на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість. Посилаючись на порушення своїх прав, як власників земельної ділянки на якій розташований належний їм будинок, позивачі просили суд визнати у рівних частках право власності за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0342 га за адресою: м. Одеса, Четвертий Деревообробний провулок, 63, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, набуте одночасно з набуттям права власності на розташований на ній будинок згідно договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2003 р., який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3329. Ухвалою суду від 17 травня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору було залучено Одеську міську раду (а.с.130). Ухвалою суду від 13 липня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору було залучено [PERSON] управління Державної фіскальної служби України в Одеській області (а.с.152). Ухвалою суду від 12 вересня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору було залучено [PERSON] (а.с.152). Представник позивачів, діючий за ордерами та договорами від 15 лютого 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с.41,42,43,44,45,46). Представник відповідача, діюча за довіреністю від 22 лютого 2017року в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надала письмові заперечення на позов (а.с.53). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Одеської міської ради, діючий на підставі довіреності від 29 грудня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити (а.с.189). Інші учасники процесу в судові засідання не зявилися про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~\~ст. 15 ЦПК України\~\~ суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Статтею \~15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна, виходячи з положень\~ст.392 ЦК України\~має право звернутись до суду за захистом своїх прав, однак у разі їх порушень або невизнання. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним Кодексом України, Цивільним Кодексом УРСР, Земельним Кодесом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2003 року належить на праві власності у рівних частках будинок за адресою: Четвертий Деревообробний провулок, 63, м. Одеса, який складається в цілому з одного житлового будинку під літерою "А", та надвірних споруд під літерами: "Б" - літня кухня. "В" - сарай, "Д" - вбиральня, № 1-3 - огорожі, які розташовані на земельній ділянці 342 кв. м. ( а.с.12). Право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на будинок за адресою: Четвертий Деревообробний провулок, 63, м. Одеса зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 17 листопада 2003року, що підтверджується відміткою на договорі (а.с.12звор.). Встановлено, на підставі рішення Одеської міської ради від 04 липня 2001 № 2509-ХХІІІ що на земельну ділянку за адресою: Четвертий Деревообробний провулок, 63, було видано державний акт від 25 березня 2001 серія РІ № 485028 на право приватної власності на землю, згідно якого земельна ділянка площею 0,0342 га передана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель [PERSON] (а.с.8). 03 червня 2002року [PERSON], яка, відповідно до зазначеного державного акту є власницею земельної ділянки, померла, про що свідчить актовий запис про смерть № 65 складений виконавчим комітетом Дачненської сільської ради Біляївського району Одесьої області (а.с.14,118-121,157). Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Встановлено, що [PERSON] померла 03 червня 2002року, що, відповідно до вищезгаданої статті, є часом відкриття спадщини. Згідно розяснень Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 частини першої статті 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Відповідно до ч. 3 статті 524 ЦК УРСР, якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до частини першої статті 131 Земельного кодексу України, в редакції від 11 червня2003року, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно- правових угод. ЦК УРСР передбачав такий термін, як безхазяйне майно, порядок набуття якого державою передбачався ЦК УРСР. Так, згідно з частино першою статті 137 ЦК УРСР майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу. Частиною третьою вищезгаданої статті передбачено, що заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів. Четвертою частиною статті 137 ЦК УРСР встановлено, що порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української PCP. Відповідно до пункту 12 статті 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», діючого на час виникнення підстав успадкування державою спірної земельної ділянки, проведення роботи, пов'язаної з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку безхазяйного майна, майна, що перейшло за правом успадкування до держави, скарбів і конфіскованого майна виконують Державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані спеціалізовані державні податкові інспекції. Проте, позивачами не доведено належність спірної земельної ділянки до земель державної власності, адже, згідно з державним актом № РІ № 485028 від 25 березня 2001року спірна земельна ділянка передана у приватну власність, будь яких документів в підтвердження того, що спірна земельна ділянка вибула з приватної власності та є у державній власності позивачами не додано. Крім того, суд критично ставиться до посилання позивачів на підпункт 4 пункту З Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі по тексту - Положення про МЮУ) в якості підстави позову, оскільки одним з основних завдань Мінюсту є забезпечення представництва інтересів держави у судах України, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних субєктів та України. Також необхідно зазначити, що Мінюст відповідно до покладених на нього завдань: згідно з підпунктом 54 пункту 4 Положення про МЮУ представляє інтереси Кабінету Міністрів України у судах загальної юрисдикції; відповідно до підпункту 57 пункту 4 Положення про МЮУ - забезпечує представництво інтересів держави, Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного субєкта та України. Відповідно до підпункту 58 Пункту 4 Положення про МЮУ - забезпечує підготовку документів та представництво інтересів держави в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітує перед Комітетом міністрів Ради Європи про стан виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України. При цьому відповідач - головне територіального управління юстиції, що згідно з підпунктом 4.57 пункту 4 Положення про [PERSON] територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 № 1707/5 (далі по тексту - Положення про ГТУЮ), здійснює представництво інтересів осіб у судах України у рамках виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, інших міжнародних договорів України про правову допомогу у цивільних та кримінальних справах у порядку, визначеному законодавством України(а.с.74-92) Згідно з підпунктом 4.60 пункту 4 Положення про ГТУЮ головне територіальне управління юстиції за дорученням Мін'юсту представляє інтереси Кабінету Міністрів України, Мін'юсту під час розгляду справ у судах Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, готує матеріали до розгляду цих справ. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, позивачами безпідставно визначено у якості відповідача [PERSON] територіальне управління юстиції в Одеській області, крім того, позивачами не заявлено жодних вимог до Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Суд вважає, що позивачі повинні були звернутися до суду з позовом до спадкоємця власниці земельної ділянки чи Одеської міської ради, у тому разі, якщо спадкоємець відсутній.\~ Оскільки такі вимоги позивачами не заявлялися, то суд не має повноважень виходити за межі заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судовий збір в розмірі 8000,00 грн., сплачений позивачами при зверненні до суду, стягненню з відповідача не підлягає (а.с.1).

Outcome: dismissed