Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

15 квітня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], районної громадсько-політичної газети "Шацький край" про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Позов з уточненими вимогами обґрунтовано тим, що [PERSON] в статті, яку опублікував в газеті "Шацький край", розповсюдив недостовірну інформацію, яка підриває його ділову репутацію, принижує його честь та гідність. Тому [PERSON] просить суд визнати інформацію, розповсюджену [PERSON], недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а також зобов'язати [PERSON] та редакцію газети "Шацький край" спростувати недостовірну інформацію в той самий спосіб, в який була поширена. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов з уточненими вимогами підтримала повністю та просила його задовольнити, на обгрунтування позовних вимог посилалася на докази трудову книжку та довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади". Відповідач [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні позову покликався на розсуд суду, та суду пояснив, що він з товаришем, який працює митником на ПП "Ягодин", прізвище якого він відмовився називати, був на ринку в смт. Шацьк. Товариш йому повідомив, вказавши на двох осіб, що це працівники митниці, які обіймали керівні посади в Києві, одного з яких, а саме [PERSON], було звільнено на підставі Закону "Про очищення влади". Після цього товариш попросив його опублікувати статтю в місцевій газеті, зміст якої написав сам, на що він погодився. Про достовірність чи недостовірність викладеної інформації, доказів надати не може. Представник відповідача районної громадсько-політичної газети "Шацький край" в судове засідання не з"явився, надіслали на адресу суду заяву в якій просили справу розглядати у відсутності представника, при її вирішенні, покликалися на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 10 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод "від 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Також це право закріплено ст. 34 Конституції України - кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Судом встановлено, що в 09 квітня 2016 року в газеті "Шацький край" в черговому випуску № 14 (1160) опублікована стаття автора [PERSON], яка має назву "Люстрація по-українськи", розміщена на сторінці 8 газети (а.с. 10). За змістом якої: "... [PERSON] був звільнений по люстації із державної служби...Тобто попри поширення на [PERSON] заборон люстраційного закону (навіть за двома критеріями!), він займав посаду начальника Київської митниці". Згідно з положеннями ст.ст. 10, 277 ЦПК України обов"язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної щодо нього інформації. Позивач в якості доказів на недостовірність поширеної інформації надав трудову книжку та довідку по наслідках перевірки на підставі Закону України "Про очищення влади". З трудової книжки [PERSON] вбачається, що 06 лютого 2013 року відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України №93 о/с, [PERSON] був призначений начальником Управління взаємодії з центральними органами виконавчої влади та органами військового управління МВС України. 17 лютого 2014 року ним на ім"я міністра МВС України подано заяву про звільнення з займаної посади на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. 20 лютого 2014 року відповідно до наказу МВС України №113 о/с [PERSON] був звільнений з посади начальника Управління взаємодії з центральними органами виконавчої влади та органами військового управління МВС України за пунктом 5 ст.36 КЗпП (за переведенням до Служби зовнішньої розвідки України), що підтверджується трудовою книжкою серії БТ-ІІ № 4496306. (а.с. 17, 18). [PERSON] з 17.06.2015 року працював на посаді заступника начальника Київської митниці ДФС та був звільнений 26 жовтня 2015 року за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серія АА №160382 (а.с. 24). Відповідно п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Отже, встановлено, що [PERSON] посаду начальника митниці не обіймав, як значиться в статті, а обіймав посаду заступника начальника Києвської митниці, - з якої був звільнений за згодою сторін. Позивач просить визнати недостовірною інформацію і в частині, за змістом статті:"...Тобто, попри поширення на [PERSON] заборон люстаційного закону (навіть за двома критеріями!) він займав посаду Начальника Київської митниці". В цій частині позивач покликається на норми Закону України "Про очищення влади", а саме. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України. Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику податкової міліції. З наведених норм права вбачається, що [PERSON] відповідає критеріям п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» проте, лише за умов: - перебування на відповідній посаді з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, - за відсутності звільнення з відповідної посади за власним бажанням. Проте позивач не перебував на відповідній посаді до 22 лютого 2014 року, оскільки останнім днем його роботи був день його звільнення - 20 лютого 2014 року (день коли був виданий наказ про звільнення позивача). Пункт 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України прямо передбачає згоду працівника на звільнення, формулювання ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» звільнення в цей період з відповідної посади за власним бажанням охоплює випадки звільнення працівника на підставі пункту 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в порядку переведення. Крім того, за результатами перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" встановлено, що [PERSON] не стосуються заборони, визначені частиною третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", що підтверджується довідкою про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" (а.с. 25-27). отже, обгрунтовано доведено, що позивач не підпадає під дію критеріїв визначених п.3 ч.2 ст.3 Закону України "Про очищення влади". Отже, поширена автором статті [PERSON] інформація в газеті "Шацький край" про [PERSON] в частині, що була предметом дослідження, не відповідає дійсності, а відповідно не є достовірною. Представник позивача в обгрунтування тієї обставини, що поширена інформація порушує особисті немайнові права позивача, пояснила, що [PERSON] є відомою особою серед митників, значна частина яких проживають в Шацькому районі, тому йому неприємно, що про нього поширюють негативну інформацію, що їхній колишній працівник був звільнений по люстрації, при тому, що він звільнився за вланим бажанням. Після поширення такої інформації до нього стали телефонувати працівники Ягодинської митниці і висловлювати свої співчуття з приводу його звільнення по люстрації, що йому було неприємно виправдовуватись. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно із статтею 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 291 Цивільного Кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно ч. 1 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. У абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України №1 від 27.02.2009року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі також - ПП ВСУ №1 від 27.02.2009 року) вказано, що під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи, а з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських та інших обов язків. Статтею 277 ЦК України гарантовано, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Крім того, відповідно до пункту 15 ПП ВСУ №1 від 27.02.2009 року спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п. 15 ПП ВСУ №1 від 27.02.2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є підставними й обґрунтованими, викладені в позові обставини підтверджуються наданими суду письмовими доказами, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Отже, викладена інформація в частині, яка була спростована, не відповідає дійсності і суд вважає, що поширення цієї інформації впливає на ділову репутацію, честь та гідність [PERSON], тому позов слід задовольнити повністю. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України понесені позивачем згідно з відповідними квитанціями витрати на оплату судового збору в сумі 1 102,40 грн. слід стягнути з відповідачів на користь позивача (а.с. 1, 2). На підставі ст. 270, 277 Цивільного кодексу України, Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", Закону України «Про інформацію», постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: approved