Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності, в порядку спадкування, на житловий будинок, літню кухню, яка не введена в експлуатацію, які знаходиться на вул. [PERSON] (колишня вул. [PERSON]), 3 в м. Мукачево (надалі Будинок), земельну ділянку за адресою: м. Мукачево, вул. Сергія Лазо, 3, кадастровий номер: 2110400000:01:020:0177 (далі Земельна ділянка (1)), а також на земельну ділянку площею 0,079 га, яка розташована на території Кольчинської селищної ради в урочищі «Горб» (далі Земельна ділянка (2)). Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за ним права власності на вищевказані обєкти нерухомості після смерті його матері - [PERSON], яка була їх власницею. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 16,1223, 1268 Цивільного кодексу України. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача, прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовні вимоги визнала частково. Так, незаперечивши можливість задоволення судом позову у частині визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані в місті Мукачево, висловила свою незгоду відносно задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка розташована на території Кольчинської селищної ради, оскільки [PERSON] міська рада не може бути відповідачем за таким позовом. На підставі ухвали суду від 06 грудня 2018 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог щодо визнання права власності на літню кухню (літ. «В»), яка збудована самочинно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Факт родинних відносин встановлено на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 червня 2018 року (а.с. 13-14). Рішення набуло законної сили 20.07.2018 року. Згідно з даними свідоцтва про смерть серії 1-ФМ №206562 (а.с. 7) [PERSON] померла 01 травня 2016 року. На підставі заповіту (копія, а.с. 8), який був посвідчений 04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1108, [PERSON] (20.01.1930 р.н.) заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що за законом матиме право своєму сину - [PERSON], [INFO] Після смерті [PERSON] зареєстровано спадкову справу за номером 58935828, номер у нотаріуса 7/2016 (а.с. 10). Із довідки від 06.09.2017 №2148-вих (а.с. 15) вбачається, що житловий будинок №3 на вулиці Чубинського Павла в м. Мукачево станом на 12.10.1985 року зареєстрований в КП «[PERSON] МБТІ та ЕО» на праві приватної власності в реєстровій книзі 23 під реєстровим номером №5038, реєстраційний номер в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 5038 за [PERSON]. Рік будівництва 1964 рік. В домоволодінні самочинно побудована літня кухня під літ. В. Згідно з держаним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №457376 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,00606 га по вул. С. Лазо, 3 в м. Мукачево, кадастровий номер 2110400000:01:020:0177 (а.с. 20). [PERSON] на праві власності належала також земельна ділянка площею 0,079 га на території Кольчинської селищної ради урочище «Горб» (державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК №003460, а.с. 21). Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факти належності правовстановлюючих документів, а саме державного акту про право власності на землю серії ІІІ-ЗК №003460 від 23.12.1999 року [PERSON] встановлено рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 червня 2018 року, яке набуло законної сили 20 липня 2018т року (а.с. 13-14). Як свідчать наявні у справі доказові матеріали (а.с. 11-12) позивач намагався вирішити питання щодо оформлення права власності на спадкове майно за [PERSON] в нотаріальному порядку, однак отримав відмову через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на Будинок. \~ \~ \~ \~З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання. Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За статтею 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. [PERSON] заповіла все своє майно, зокрема і Будинок та земельні ділянки позивачу (а.с.8). Як свідчать дані постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 05 грудня 2017 року №77/02-31 (а.с. 11-12), позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері (вх. №65/01-16), інших спадкоємців, які б претендували на спадщину [PERSON] (вона ж [PERSON]) [PERSON] не має. Також суд приймає до уваги те, що роком забудови Будинку є 1964 рік (а.с. 15), тому воно було зареєстровано за правилами, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин. Вказана обставина пояснює фактичну відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на Будинок. По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про наявність всіх законодавчих підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на Будинок та Земельну ділянку (1) за позивачем після смерті його матері, яка була їх власницею. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на Земельну ділянку (2) суд зазначає наступне. Визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту та має вирішуватись, у разі відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а також у інших випадках, пов'язаних із оспорюванням права на спадщину іншими особами,\~\~в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка оспорює належність майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Земельна ділянка (2) розташована на території Кольчинської селищної ради в урочищі «Горб». Таким чином, позовні вимоги щодо визнання права власності на Земельну ділянку (2) стосуються Кольчинської селищної ради, яка не входить в субєктний склад учасників даного судового процесу. Також жодних клопотань з приводу залучення згаданого органу місцевого самоврядування у якості співвідповідача, у визначений процесуальним законом строк, ні позивачем, ні його представником суду заявлено не було. Дані постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 05 грудня 2017 року №77/02-31 (а.с. 11-12) свідчать про відсутність інших спадкоємців, які б могли претендувати на визнання за ними права власності на майно, яке за життя належало [PERSON]. Отже, саме Кольчинська селищна рада має відповідати за позовом про визнання права власності на Земельну ділянку (2), а не [PERSON] міська рада. З урахуванням вищевказаного, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити по причині, яка вказана перед цим. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed