Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2011 по 15.06.2014. Від спільного шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син [PERSON], залишився жити разом з нею. Позивач зазначає, що вона матеріально утримує та піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який має житло та може забезпечити її та сина житлом та усіма необхідними умовами для проживання в м. Берліні у Федеративній Республіці Німеччині. У зв'язку з небезпекою проживання у м. Маріуполі, у зв'язку з проведенням АТО, вона разом з дитиною виїхала до м. Винниці та зареєструвалась як переселенець, але відповідач постійно наполягає на поверненні дитини до м. Маріуполя. Вважає, що така позиція колишнього чоловіка і батька малолітньої дитини, шкодить його інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, тому звернулась до суду. Позивач та її представник у судове засідання не прибули, до початку розгляду справи надали заяву про розгляд справи за їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідач у судове засідання не прибув, в матеріалах справи міститься заява [PERSON], який не заперечує проти визнання місця проживання дитини [PERSON] разом з його матір'ю [PERSON] та розгляду справи у його відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. До того ж надано висновок про те, що вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за місцем проживання матері [PERSON], до висновку надано заяву [PERSON] про визнання позовних вимог. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2011 року, шлюб між якими 02.06.2014 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02.06.2014 року розірвано, рішення суду набрало законної сили 13.06.2014 року. Від спільного шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно [NUMBER] Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 11.11.2014 року. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що дитина [PERSON] з моменту розірвання шлюбу сторін, по теперішній проживає разом з позивачкою, що підтверджується довідкою від 03.08.2015 №509622569 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та висновком органу опіки та піклування. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Згідно ч. 1 та 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов"язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров"я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім'ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Позивач у позові зазначила, що вона займається вихованням дитини, має стабілоьний дохід, яким вона в повному обсязі може створити всі необхідні умови для проживання та морального розвитку дитини, задовольнити розвиток її особливості. Відповідачем будь-яких заперечень на позовні вимоги та спростувань на доводи позивача суду не надано. Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених в судовому засіданні, те що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON], та висновку Жовтневої районної адміністрації про доцільність визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері, враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку про встановлення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON].

Outcome: approved