Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

І. Позивач ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 97373,31 грн. 1. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13.04.2010 року з [PERSON] було укладено договір б/н, за яким вона отримала кредит у розмірі 3000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п.2.1.1.2.3. та п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначає, що в цьому випадку сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, якою визначений порядок і умови укладення договору приєднання. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач стверджує, що кредитні кошти [PERSON] отримала, але свої зобов'язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 05.04.2018 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 97373,31грн., що складається з наступного: 2571,29 грн. заборгованість за кредитом; 85253,56 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4435,45 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500.00 грн. фіксована частина штрафу; 4613,01 грн. процентна складова штрафу. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 1762,00 гривень. 2. У відзиві на позов відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Вказувала на те, що банк звернувся з позовом 12.04.2018р., тобто з пропуском встановленого ЦПК України строку позовної давності, а тому вважає, що ця обставина є підставою для відмови у позові. 3. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки і вона діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк випущеної картки до останнього дня 12.2013р. Позивач звернувся в суд з позовом 29.04.2018р. Отже не вважає, що ним пропущений строк позовної давності. 4. В своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач [PERSON] вказала, що позивачем не надано суду доказів оформлення та укладення між сторонами та, відповідно, отримано позичальником Пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання банківських послуг, що в сукупності із Заявою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. У зв'язку з цим підлягає застосуванню положення ст.257 ЦК України, яким встановлено загальну позовну давність три роки. Позивачем більше ніж три роки не проводилось жодних заходів по досудовому врегулюванню з даного приводу. Востаннє платіж було здійснено відповідачем в червні 2013р. ІІ. В судове засідання представник позивача не з'явився. В надісланих на адресу суду відповіді на відзив та відповіді на заперечення вважає кредитний договір, укладений з відповідачем [PERSON] таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, [PERSON] під час його укладення належним чином була повідомлена про всі його умови та погодилася з ними, а сам позов поданий в межах строків позовної давності. Наголошує, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, а тому, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилися. Надали суду заяву про розгляд даної справи без їхньої участі. Позовні вимоги не визнають з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просять відмовити в задоволенні позову в зв'язку зі спливом строку позовної давності. ІІІ. Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018р. відкрито провадження в даній цивільній справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 16.07.2018р. Царичанський районний суд Дніпропетровської області за клопотанням відповідача постановив цивільну справу розглядати за правилами загального позовного провадження. ІV.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви від 13 квітня 2010 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 3000 гривень. Тобто між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, який підписаний сторонами та за яким досягнуто згоди з усіх істотних умов. При цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач підписав договір без застережень, власноручно, його волевиявлення було вільним і було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором. Так, починаючи з 13.04.2010 року відповідач користувався наданим їй кредитним лімітом по картковому рахунку. Останнє поповнення карткового рахунку відбулося 15.11.2014 року. Після цього жодних поповнень відповідач по рахунку не здійснював, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором №б/н від 13.04.2010 р., укладеного між позивачем та відповідачем, станом на 05.04.2010 року. Отже, у відповідача загальний залишок заборгованості за наданим кредитом складає 97373,31 гривень. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки та відшкодування збитків. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. У відповідності до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушила умови договору №б/н від 13.04.2010 року, який був укладений між нею та ПАТ КБ "Приват Банк", розмір заборгованості підтверджений документально та до теперішнього часу позичальником не погашений, у зв'язку з чим зобов'язання за договором не виконані в повному обсязі. Однак суд приймає рішення у відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України, за якою позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач по справі заявив про застосування позовної давності. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу. Отже за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, черговими платежами впродовж строку кредитування, тому перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як на це посилається позивач. Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Матеріалами справи встановлено, що договірні відносини сторін виникли 13.04.2010 року. Згідно розрахунку заборгованості, останній платіж по даному кредитному договору відповідачем [PERSON] здійснено 15.11.2014 року. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. У зв'язку з вищевикладеним та з урахуванням вимог ст.261 ЦК України позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права з пропуском строку позовної давності, оскільки останній платіж по кредитному договору відповідачем було здійснено 15.11.2014 року, та з того часу відповідачем не здійснено жодного платежу, а відповідач звернувся до суду з позовом лише 12.04.2018 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Крім того, як встановлено судом із розрахунку заборгованості, наданої позивачем, відповідач [PERSON] неналежно здійснювала сплату кредиту, починаючи з 15.11.2014 року, що відображено в розрахунках позивача. Згідно із ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Також суд звертає увагу, що згідно п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, як на частину укладеного між сторонами договору, передбачено збільшений строк позовної давності у 50 років. Однак Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, тому вони не можуть вважатися частиною договору, що стверджується правовою позицією ВСУ, яка викладена в постановах №6-16цс15 від 11.03.2015 року, №6-2320цс16 від 22 березня 2017 року. Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Нормами ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. За таких обставин суд не може брати до уваги та застосовувати до даних правовідносин вказані збільшення строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За вказаних вище обставин, враховуючи розрахунок заборгованості за вказаним договором, а також наявність відповідної заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строків позовної давності. Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed