Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до територіальної громади смт Юр'ївка в особі Юр'ївської селищної ради Юр'ївського району Дніпропетровської про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] помер його батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Житловий будинок, який існує на теперішній час, [PERSON] збудував на підставі свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах на місці старого житлового будинку, який належав йому за договором купівлі продажу, посвідченим 24.06.1968 року Юр'ївською селищною радою за № 51. Після закінчення будівництва рішенням виконкому Юр'ївської селищної ради Дніпропетровської області за ним визнано право особистої власності на домоволодіння. За життя спадкодавець заповіту не складав. Позивач звернувся до органів нотаріату із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння. Однак, державний нотаріус Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області постановою від 26.05.2016 року відмовив у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, оскільки відсутня державна реєстрація права власності на нерухоме майно за спадкодавцем. Таким чином, на даний час позивач не може оформити після смерті [PERSON] спадкові права на домоволодіння, в зв'язку з чим змушений звернутись до суду з позовом про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, при цьому позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що належить задовольнити. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Юр'ївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 18). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст.ст. 1217, 1258, 1261 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Юр'ївською селищною радою Павлоградського району Дніпропетровської області 18 січня 1972 року, являється сином [PERSON], тому має право на спадкування у першу чергу (а.с. 17). За положеннями ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. [PERSON] після смерті батька прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, на підставі чого 16 квітня 2015 року нотаріусом заведено спадкову справу № 39/2015. З матеріалів спадкової справи встановлено, що, крім позивача, спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] є його донька, [PERSON], яка відмовилась від належної їй частки спадкового майна шляхом подання відповідної заяви державному нотаріусу. Спадкові договори, заповіти спадкодавець за життя не складав, відомості про інших спадкоємців, які мають право на спадкування після смерті [PERSON] в матеріалах спадкової справи відсутні (а.с. 43-68). За положеннями ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Таким чином, враховуючи, що донька спадкодавця, [PERSON], у встановленому законом порядку від належної їй частки спадщини відмовилась, а відомості про інших спадкоємців відсутні, суд доходить висновку, що позивач являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 1296, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог закону [PERSON] звернувся до Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, однак державний нотаріус постановою від 26 травня 2016 року відмовив йому у вчиненні зазначеної нотаріальної дії в зв'язку з тим, що спадкодавець за життя не здійснив державної реєстрації права власності та не отримав правовстановлюючий документ на житловий будинок (а.с. 15). Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5). На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Отже, зазначена постанова державного нотаріуса є такою, що відповідає вимогам нормативних актів. Одночасно суд відмічає, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у визначеному законом порядку, тому відсутність належного правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON] є обставинами, що унеможливили оформлення позивачем права на спадщину в нотаріальному порядку. Так, судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 51, посвідченого Юр'ївською селищною радою Павлоградського району Дніпропетровської області 24.06.1968 року, належав житловий будинок 1946 року побудови, який згодом спадкодавцем був знесений (а.с. 14). Рішенням виконавчого комітету Юр'ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 31.03.1969 року [PERSON] надано дозвіл на забудову житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Павлоградської районної ради депутатів трудящих Павлоградського району Дніпропетровської області 16 квітня 1969 року видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах № 2047 (а.с. 5, 6). Таким чином, на місці знесеного будинку, на підставі відповідного дозволу, наданого рішенням виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, [PERSON] збудував новий будинок. За інформацією Юр'ївської селищної ради Юр'ївського району Дніпропетровської області в зв'язку з проведенням інвентаризації домоволодінь адреса, за якою наданий дозвіл на забудову, змінена та домоволодінню присвоєно номер 10, а згодом - 14 (а.с. 20,41). Рішенням виконавчого комітету Юр'ївської селищної ради депутатів трудящих Павлоградського району Дніпропетровської від 14.08.1975 року № 79, за [PERSON] визнано право особистої власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). На підставі рішення виконкому Юр'ївської селищної ради № 19 від 17.04.1985 року "Про перейменування вулиць" найменування [ADDRESS] змінено на "[ADDRESS]" (а.с. 21). Отже, з огляду на вищевикладене, житловий будинок, побудований [PERSON], на теперішній час значиться за адресою: [ADDRESS]. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Так, згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленим КП "Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації", спірний будинок збудований в 1969 році (а.с. 8-13). Тому, при вирішенні даного спору суд застосовує законодавство, яке визначало умови та правові наслідки будівництва житлових будинків на момент його завершення, зокрема положення ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про власність", Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Указ від 26 серпня 1948 року) і прийняту відповідно до цього Указу постанову Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків". Відповідно до ст. 2 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно положень ст.ст. 100, 101 ЦК УРСР 1963 року громадяни могли мати у власності житловий будинок, причому глава 10 "Особиста власність" цього ж Кодексу не пов'язувала виникнення такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів. Відповідно до статті 1 Указу від 26 серпня 1948 р. кожен громадянин мали право купити або збудувати для себе на праві власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 постанови від 26 серпня 1948 р. визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держмісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за вказаними нормативними актами підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням відповідних вимог незалежно від подальшого отримання свідоцтва про право власності та проведення державної реєстрації права власності. Судом також встановлено, що в матеріалах справи відсутній акт прийняття будинку в експлуатацію, однак порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було визначено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення". Тобто, до 05.08.1992 року взагалі не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності. На час звернення до суду право власності на домоволодіння за спадкодавцем, позивачем або будь-якою іншою особою не зареєстроване, що підтверджується довідкою КП "Павлоградське міжміське БТІ" (а.с. 14). Отже, спадкодавець з життя отримав дозвіл на спорудження будинку, право власності на нерухоме майно за ним визнано відповідним рішенням виконавчого комітету органу місцевого самоврядування. В зв'язку з тим, що законодавством, діючим на час закінчення будівництва домоволодіння, виникнення права власності на нерухоме майно не пов'язувалось з його реєстрацією, спадкодавець за життя з об'єктивних причин не мав правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення або визнання за ними права власності на вказане нерухоме майно, судом не встановлено. Тому, визнання права власності не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно згідно даних Спадкової справи № 39/2015 немає, відсутність належного правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на житловий будинок за спадкодавцем позбавляє його можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 59,8 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved