Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до суду з позовом до Міського медично-виробничого підприємства "Профілактична Дезінфекція" (далі по тексту - відповідач, підприємство) про стягнення нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за період затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала у відповідача з 1982 року. 31 грудня 2013 року вона звільнена з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 Кодексу законів про працю. На день звільнення відповідачем була нарахована позивачу заробітна плата, компенсація відпустки та матеріальна допомога за період з 01.12.2013р. по 31.12.2013р. в розмірі 6964,87 грн., однак виплачена лише частина цієї суми в розмірі 2523,40 грн. Вважає, що відповідачем порушено її права, вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Тому, [PERSON] звернулася з позовом до суду за захистом свої прав, відповідно до якого просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу у розмірі 2523,40 грн., середній заробіток за період затримки в сумі 6765,44 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, в судовому засіданні збільшила розмір позовних вимог, а саме просила стягнути з відповідача на її користь суму нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги у розмірі 2300 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9354,80 грн. Представник відповідача Асипенко Т.О. в судовому засіданні позов визнала частково, щодо задоволення вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 9354,80 грн. заперечила. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 30 квітня 1982 року працювала у Міському медично-виробничому підприємстві "Профілактична дезінфекція", що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4). Відповідно до наказу №67-к від 05 грудня 2013 року, 31.12.2013 року звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.6). Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до розрахункового листка за грудень 2013 року, борг за підприємством, який підлягає виплаті позивачу, станом на кінець грудня 2013 року становить 6564,87 грн. (а.с.7). Відповідно до виписки за поточним (картковим) рахунком, 08.01.2014 року позивачу нараховано 4041,47 грн.(а.с.8). Відповідно до виписки за поточним (картковим) рахунком, 03.04.2014 року позивачу нараховано 223,40 грн.(а.с.19). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України та при звільненні позивача і по теперішній час з позивачем повністю не розрахувався. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь суми не виплаченої матеріальної допомоги у розмірі 2300 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 9354,80 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 31 грудня 2013 року по 10 квітня 2014 року у розмірі 9354,80 грн., суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, оскільки з 31 грудня 2013 року по 10 квітня 2014 року, тобто за період визначений позивачем, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за 69 робочий день, а, відтак, враховуючи розмір середньоденного заробітку, щодо правильності вирахування якого відповідач не заперечував, стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 9354,80 грн. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Міського медично-виробничого підприємства "Профілактична дезінфекція" про стягнення нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Міського медично-виробничого підприємства "Профілактична дезінфекція" на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 грн.

Outcome: approved