Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач 25 квітня 2012 року ( відправка поштою 18.04.2012 року ) звернувся в суд із позовом, яким просив стягнути із відповідача , в звязку з невиконанням останнім своїх зобовязань за кредитним договором №KGNLRX07340227 від 31 серпня 2006 року заборгованість в розмірі - 32 966,88 грн., з них: заборгованість за кредитом 1 833,45 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 11 702,45 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом- 571,50 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 16 813,44 грн., штрафи відповідно до п.5.3 умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина), 1 546,04 грн. ( процентна складова ) та понесені судові витрати 329, 67 грн. В судове засідання представник позивача не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлялась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Крім того, вказала, що 31.08.2006 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір з терміном виконання до 29.02.2008. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із запропонованими Банком Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 6 статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) сторони домовились про встановлення термінів позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки тривалістю 5 років. Строк дії договору встановлений до 29.02.2008. Вказує на те, що строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, а також неустойки, спливає 29.02.2013 року, позовна заява подана позивачем 25.04.2012 року, тому строк банком не пропущено. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання також надала заяву про розгляд справи у її відсутності, та крім того, заяву про застосування строку позовної давності і заперечення на позов. Вказувала на те, що позовні вимоги банку слід залишити без задоволення із-за безпідставності та необґрунтованості. Дійсно, 31 серпня 2006 року відповідач звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про видачу кредиту в сумі 1953,60 грн. з кінцевим терміном повернення - 29 лютого 2008 року. Цільове призначення кредитних коштів, розмір яких був узгоджений у заяві позичальника, придбання мобільного телефону марки Motorola V3\~ в торгівельній мережі ТОВ «Евросеть ДВК». Між сторонами також було погоджено той факт, що банк зобовязується надати позичальнику кредит шляхом його перерахування на рахунок торгівельно сервісного підприємства. Придбаний в кредит телефон марки Motorola V3 був неналежної якості і в межах гарантійного терміну 29 грудня 2006 року повернутий відповідачем до торгівельної мережі. Дана обставина підтверджується накладною на повернення №V182000022 від 29.12.2006 року. Згідно абз. 9 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разi реалiзацiї споживачем своїх прав, передбачених статтями 8 i 10 цього Закону, цi права дiють i стосовно кредитодавця, що надав йому споживчий кредит для придбання продукцiї. Кредитодавець у такому випадку зобов'язаний повернути споживачевi суму вже здiйснених ним виплат при розiрваннi договору купiвлi-продажу (виконання роботи, надання послуги) або здiйснити вiдповiдне коригування кредитних зобов'язань споживача. Відповідно до інформації розміщеної на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», на останній містяться відомості про умови та правила надання банківських послуг. Як зазначено на веб-сайті, документи, розміщені на цьому сайті це публічна оферта, що містить умови та правила надання послуг банком і його партнерами, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку. Взаємовідносини між банківською установою та торгівельною мережею у випадку повернення товару покупцем є окремою господарською операцією, яка здійснюється без участі позичальника. Той факт, що у випадку повернення товару торгівельно сервісне підприємство зобовязане було перерахувати суму вартості товару на транзитний рахунок клієнта [PERSON] в банку, підтверджується наступним. 09 листопада 2012 року Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» повідомлено відповідача [PERSON], що банком підготовлений запит до магазину, де був оформлений кредитний договір № KGNLRX07340227 від 31.08.2006 року для повернення коштів. Після отримання коштів від торгової точки, буде можливий перерахунок кредиту. Позичальнику [PERSON], не відомо чи звертався позивач до торгівельно сервісного підприємства ТОВ «Евросеть ДВК», не відомо чи поверталися грошові кошти торгівельною точкою на транзитний рахунок позичальника. Вважає, що позивач, фактично самоусунувся від врегулювання питання повернення коштів з торгівельно сервісною мережею, обмежившись лише самостійним нарахуванням штрафів, відсотків та пені на грошові кошти, які не отримувалися позичальником. Крім того, матеріали цивільної справи не містять доказів про видачу банком відповідачу грошових коштів через касу в сумі 1953,60 грн., та їх отримання відповідачем під розписку. Не надано позивачем і доказів одержання відповідачем грошових коштів з карткового рахунку. Дані обставини виключають самостійну відповідальність відповідача перед позивачем щодо особистого виконання зобовязань. Враховуючи фактичні відносини, які склалися між сторонами, заборгованість за кредитом у розмірі 1833,45 грн., утворилася внаслідок невиконання торгівельною мережею своїх зобовязань перед банківською установою, як це визначено умовами «співпраці». Відповідно нарахування позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» штрафних санкцій, пені, відсотків за користування кредитом позичальником [PERSON], є неправомірним. В межах розгляду цивільної справи №1109/4576/12, спір, пов'язаний зі стягненням коштів у розмірі 32 966,88 грн., виник у звязку з невиконанням ТОВ «Евросеть ДВК» зобовязань по умовам співпраці з ПАТ КБ «Приватбанк». Водночас , позивач ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги до торгівельної мережі не заявив, до участі у справі в якості співвідповідача ТОВ «Евросеть ДВК» не залучив. Вважає, що відповідач [PERSON], не є належним відповідачем у справі, у звязку з тим, що кредитні кошти особисто не отримувала і наявність заборгованості перед банківською установою виникла не внаслідок неправомірних дій відповідача. Також на підтвердження розміру заборгованості відповідача, позивачем надано розрахунок заборгованості за договором KGNLRXO7340227 від 31.08.2006 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та клієнтом [PERSON] станом на 28.03.2012 року. Відповідно до відомостей зазначених в даному розрахунку станом на 22.09.2008 року за відповідачем згідно даних бухгалтерського обліку позивача обліковувалася сума заборгованості за відсотками у розмірі 3053,77 грн. Як свідчить зміст наданого розрахунку з 22.09.2008 року щомісячне нарахування відсотків за користування кредитними коштами позивачем не проводилося. За період з 22.09.2008 року по 28.03.2012 року позивачем щомісячний розрахунок заборгованості по відсоткам відповідача до матеріалів справи не надано, і лише станом на 28.03.2012 року зазначена загальна сума заборгованості за відсотками (накопичувальна) у розмірі 11702,45 грн. Фактично\~ дослідити факт щомісячного нарахування, а також правильність складових сум боргу по відсоткам за даний період та їх відповідність умовам, що визначені були в заяві позичальника KGNLRXO7340227 не є можливим. Разом з тим, цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Виходячи з розрахунку заборгованості за договором позивачем розрахунок пені здійснено з 06 листопада 2006 року. Вважає, що обрахування суми пені за 6 років з моменту укладення договору також здійснено позивачем з порушенням строку позовної давності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-100 цс14, яка в силу\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України,\~\~за правилами п.1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до\~статті 253 ЦК України\~обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Вважає за необхідне зазначити, що доказів поважності причин пропущення позовної давності позивач не надав, клопотання про поновлення позовної давності до суду не заявляв. В змісті позовної заяви про стягнення заборгованості умисно прихований факт, з якого часу відповідач не виконував прийняті на себе зобовязання по поверненню кредиту, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки (ст.257 ЦК). Частиною 1 ст.259 ЦК передбачено, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Відповідно до ст.207 ЦК правочин уважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Однак, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі ст.259 ЦК. Також, згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року по справі №6-240цс14, умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка" (Стандарт) не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Крім того, відповідачем [PERSON] умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») (Стандарт) не підписувалися, відповідно сторонами не була дотримана письмова форма правочину , що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі ст. 259 ЦК України. Відповідно на спірні правовідносини сторін поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки, яка сплинула 29.02.2011 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідач [PERSON] в порядку встановленому ч.3 ст. 267 ЦК України вважає за необхідне подати заяву про застосування позовної давності до вимог ПАТ «Приватбанк» про стягнення заборгованості. Суд на місці ухвалив: проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у ній письмових доказів та відповідно поданих заяв. Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог , з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так зясовано, що 31.08.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір №KGNLRX07340227, який складається із заяви позичальника № KGNLRX07340227 та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Рострочка (Стандарт), Тарифами, відповідно якого позичальнику надано строковий кредит у сумі - 1 953,60 грн. на строк 18 місяців , з 31.08.2006 року по 29.02.2008 року, включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,0 % на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 38,1 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 177,6 грн. в обмін на зобовязання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Рострочка (Стандарт) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 15 по 20 число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти ( щомісячний платіж ) у сумі 168,73 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Згідно ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В порушення умов Договору відповідач зобовязання свої не виконує, тому станом на 28.03.2012 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі - 32 966,88 грн. , що складають наступні суми: заборгованість за кредитом 1 833,45 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 11 702,45 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом- 571,50 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором- 16 813,44 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн.- штраф (фіксована частина), 1 546,04 грн.- штраф ( процентна складова), розрахунок якої додається (а.с. 2). У відповідності до п. 2.1 Договору, Банк зобов'язався надати Позичальнику Кредит шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісному підприємству. Як вбачається із накладної на повернення №V182000022 від 29 грудня 2006 року [PERSON] повернуто до ТОВ Євросеть ДВК товар: МОТТЕ0010125, Motorola VЗ і, серійний та Абон. №№ [NUMBER] на суму 1 695,00 грн. 09 листопада 2012 року за №20.1.0.0.0/7-121107/2325 ПАТ КБ «ПриватБанк» на звернення [PERSON] №9044 від 07.11.2012 року повідомлено, що Банком підготовлений запит до магазину, де був оформлений кредитний договір № KGNLRX07340227 від 31.08.2006 року для повернення коштів. Після отримання коштів від торгової точки, буде можливий перерахунок кредиту. Сторона відповідача, зокрема її представник посилається на те, що в даному випадку виникли взаємовідносини між банком та торгівельною мережею, так як [PERSON] 29 грудня 2006 року повернула телефон , який нею був придбаний в кредит. Однак, суд не погоджується з позицією відповідача та вважає, що банк правомірно нараховував відповідні суми , оскільки відповідач лише у грудні 2006 року повернула телефон, а повідомила банк про його повернення та просила перерахувати борг лише у листопаді 2012 року . Разом з тим, представник позивача у заяві від 11 червня 2015 року вказала на те, що позовна заява подана ними в межах строку позовної давності. У заяві ж , від 11 червня 2015 року представник відповідача просила застосувати наслідки спливу позовної давності. Як вбачається із заяви позичальника [PERSON] остання отримала кредит у розмірі - 1 953 грн . 60 коп. на строк 18 місяців з 31.08.2006 року по 29.02.2008 року, включно. Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, останній платіж за договором відповідачем було здійснено 15.11.2006 року. Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається із матеріалів справи, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача. При цьому, відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 31 серпня 2006 року, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника від 31 серпня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У звязку із цим, доводи відповідача про не ознайомлення її з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) не можна визнати необґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 31 серпня 2006 року. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 березня 2015 року (справа № 6-16 цс 15). Крім того, правова позиція про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа, викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс14). Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідач, її представник у своїй заяві від 11 червня 2015 року, просила застосувати наслідки спливу позовної давності. Таким чином, оскільки із позовом до суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №KGNLRX07340227 від 31 серпня 2006 року в розмірі - 32 966,88 грн. ПАТ КБ «Приват банк» звернувся лише 18.04.2012 року, про що свідчить штемпель установи зв'язку на конверті, тобто зі спливом позовної давності, визначеної ст.\~257, п. 1 ч. 2 ст.\~258 ЦК України, а відтак, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог позивача , в зв»язку із спливом позовної давності. Тому,

Outcome: dismissed