Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

Позивач 11.05.2016 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «АТЛ» про визнання договору частково недійсним. Позов обґрунтовано тим, що 30.11.2010 року між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2005191. В подальшому 07 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем - [PERSON] було укладено договір поруки №П-2005191, відповідно до умов якого, [PERSON] є поручителем перед ПАТ «Дельта Банк» за виконання ТОВ «АТЛ» зобов'язань за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 року. Позивач вважає, що п. 7.1. договору кредитної лінії №ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 року є незаконним та таким, що порушує права позивача оскільки обмежує право на судовий захист. Дана обставина змусила позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 01.09.2016 року представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача - ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання 01.09.2016 року не з'явився, та направив до суду письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що п. 7.1. договору кредитної лінії №ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 року жодним чином не порушує права позивача, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав (а.с. 23-26). Представник відповідача - ТОВ «АТЛ» Скляр К.А. у судовому засіданні 01.09.2016 року позов визнав. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.11.2010 року між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2005191 (а.с. 5-11). В подальшому 07 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем - [PERSON] було укладено договір поруки №П-2005191, відповідно до умов якого, [PERSON] є поручителем перед ПАТ «Дельта Банк» за виконання ТОВ «АТЛ» зобов'язань за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 року (а.с. 12). Позивач вважає, що п. 7.1. договору кредитної лінії №ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 року є незаконним та таким, що порушує права позивача оскільки обмежує право на судовий захист. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п.7.1. договору кредитної лінії №ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 року, встановлено, що всі спори за цим договором вирішуються сторонами в процесі переговорів. У разі неможливості вирішення спірних питань шляхом переговорів, всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючись - визнання цього договору недійсним або дійсним, укладеним або неукладеним) вирішуються постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків (а.с. 10). В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст. 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду), зазначено, що одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року N 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону), оскільки, гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Таким чином, слід дійти висновку, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. За вказаних обставин відсутні підстави для визнання недійсним п. 7.1. договору кредитної лінії №ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 року. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed