Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформацію поширену [PERSON] 17 травня 2016 року на VІ позачерговій сесії Харківської міської ради, а саме « …він не приймав участь у жодному заході, які ми проводили у районі…», « … він не приймав участь у районних заходах…», « …він привіз 39 дерев незрозумілого походження, викопаних в посадці, кинув їх в парку Артема і не посадив жодного дерева…» , « …отримує дивіденди на проблемах і горе людей…» та зобов*язати [PERSON] спростувати цю недостовірну інформацію під час першої чергової сесії Харківської міської ради після набуття рішенням суду законної сили шляхом публічного виступу з трибуни Харківської міської ради. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 17 травня 2016 року на позачерговій VІ сесії Харківської міської ради під час розгляду другого питання порядку денного сесії « Про дострокове припинення повноважень депутата Харківської міської ради» , депутат ХМР [PERSON] під час свого публічного виступу з трибуни ХМР своїми висловами принизив честь, гідність позивача, та завдав шкоди його діловій репутації, як депутата ХМР та представника територіальної громади м. Харкова, а саме відповідач у виступу вказав про [PERSON], що « …він не приймав участь у жодному заході, які ми проводили у районі…», « … він не приймав участь у районних заходах…», « …він привіз 39 дерев незрозумілого походження, викопаних в посадці, кинув їх в парку Артема і не посадив жодного дерева…» , « …отримує дивіденди на проблемах і горе людей…» Позивач зазначив, що ця інформація не відповідає дійсності. У зв'язку з поширенням цієї інформації відносно нього йому доводиться постійно пояснювати та спростовувати ці неправдиві відомості перед його виборцями та іншими представниками територіальної громади м. Харкова. Все це завдало шкоди діловій репутації позивача, як депутата міської ради та представника територіальної громади м. Харкова. У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та пояснив, що він є депутатом Харківської міської ради. 17.05.2016 року на позачерговій VІ сесії Харківської міської ради відповідач з трибуни ХМР зазначив, що [PERSON] « …він не приймав участь у жодному заході, які ми проводили у районі…», « … він не приймав участь у районних заходах…», « …він привіз 39 дерев незрозумілого походження, викопаних в посадці, кинув їх в парку Артема і не посадив жодного дерева…» , « …отримує дивіденди на проблемах і горе людей…» Ці вислови щодо нього ображають його честь, гідність, та ділову репутацію. Після розповсюдження неправдивої інформації він вимушений виправдовуватись та спростовувати ці неправдиві відомості перед його виборцями та іншими представниками територіальної громади м. Харкова. Відповідач в судові засідання неодноразово не з'являвся, про місце та час судового розгляду повідомлявся у встановлений ЦПК України спосіб, але судові повідомлення поверталися за закінченням терміну зберігання. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміють документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В ст. 5 Закону України «Про інформацію» закріплені принципи інформаційних відносин, серед яких - об'єктивність, вірогідність, повнота і точність інформації. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Згідно з ст. 42 вказаного Закону учасниками інформаційних відносин є громадяни, юридичні особи або держава, які набувають передбачених законом прав і обов'язків у процесі інформаційної діяльності. Стаття 43 зазначеного Закону передбачає обов'язок учасників інформаційних відносин забезпечувати додержання принципів інформаційних відносин, передбачених статтею 5 цього Закону. Розповсюдження інформації, що не відповідає дійсності, та порушує немайнові права особи відповідно до ст. 47 Закону України «Про інформацію» є порушенням інформаційного законодавства, за яке передбачена відповідальність. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто/ або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У судовому засіданні з виписки зі стенограми VІ (позачергової) сесії Харківської міської ради від 17.05.2016 року та відеозапису цієї сесії було встановлено, що 17.05.2016 року відповідач [PERSON] під час свого публічного виступу з трибуни ХМР зазначив відносно [PERSON], що « …він не приймав участь у жодному заході, які ми проводили у районі…», « … він не приймав участь у районних заходах…», « …він привіз 39 дерев незрозумілого походження, викопаних в посадці, кинув їх в парку Артема і не посадив жодного дерева…» , « …отримує дивіденди на проблемах і горе людей…» Таким чином, судом встановлено, що дійсно відповідачем була поширена інформація, яка стосується позивача, та мало місце поширення такої інформації на VІ (позачергової) сесії Харківської міської ради віід 17.05.2016 року, тобто доведення цієї інформації до відома багатьох осіб. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст..68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честі і гідність інших осіб. Статтями 297,299 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Відповідно до вимог части третьої і четвертої статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Виходячи зі змісту ст.277 ЦК України, сторона позивача повинна довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що така інформація є недостовірною (негативною). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Таким чином, діючим цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідача. Відповідачу було відомо про розгляд справи за позовом [PERSON] до нього про захист честі, гідності та ділової репутації - його представником був отриман позов з додатками, та представник приймала участь у декількох судових засіданнях. З часом відповідач відізвав своє доручення щодо представництва його інтересів та просив проводити розгляд справи за його участю. У зв*язку з хворобою відповідача провадження по справі було тривалий час зупинено , а після відновлення провадження по справі відповідач жодного разу до суду не з*явився, та не надав суду доказів , що поширена ним відносно позивача інформація є достовірною. Відповідно до п. 18 роз*яснень Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями ст. 277 ЦК україни та ст.10 ЦПК України обов*язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Свідки [PERSON], [PERSON], які були допитані у судовому засіданні пояснили, що [PERSON], як депутат по їх округу, проводить зустрічи з виборцями, саджає дерева у дворах їх будинків , допоміг відремонтувати дах, вхід у під*їзд та підвал, провести світло, відремонтувати дитячий майданчик та встановити світлофор. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що 16.04.2016 року [PERSON] придбав у нього 40 дерев- лип. У судовому засіданні позивачем наданий роздрукований скріншот світлин та тексту, з яких вбачається що 16.04.2016 року [PERSON] саджав дерева на Алеї Слави в парку ім. Артема в м. Харкові. Враховуючи те що інформація, яка поширена відповідачем відносно позивача на VІ (позачергової) сесії Харківської міської ради 17.05.2016 року подана у формі фактичних тверджень (даних), так як містить стверджувальні вислови: , а саме « …він не приймав участь у жодному заході, яке ми проводили у районі…», « … він не приймав участь у районних заходах…», « …він привіз 39 дерев незрозумілого походження, викопаних в посадці, кинув їх в парку Артема і не посадив жодного дерева…» , суд вважає, що вони не є оціночними судженнями в розумінні ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію». За таких обставин,з урахуванням доказів наданих позивачем у судовому засіданні, суд вважає, що фрази відповідача , а саме « …він не приймав участь у жодному заході, яке ми проводили у районі…», « … він не приймав участь у районних заходах…», « …він привіз 39 дерев незрозумілого походження, викопаних в посадці, кинув їх в парку Артема і не посадив жодного дерева…» є недостовірною інформацією та такою, що підлягає спростуванню . Відносно висловлювання відповідача стосовно [PERSON] на VІ (позачергової) сесії Харківської міської ради 17.05.2016 року, а саме, що останній « …отримує дивіденди на проблемах і горе людей…», то суд вважає його оціночним судженням , так як це висловлюванняне містить фактичних данних , а тому в частині визнання цього висловлювання таким, що є недостовірним, суд вважає за необхідне відмовити. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.25 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, враховуючи, що негативна щодо позивача інформація була розповсюджена відповідачем на VІ (позачергової) сесії Харківської міської ради , суд вважає адекватним способом її спростування шляхом публічного виступу [PERSON] з трибуни Харківської міської ради під час першої чергової сесії Харківської міської ради, яка відбудеться після набуття рішенням суду законної сили . Позивач у судовому засіданні зазначив, що він є депутатом Харківської міської ради, а тому з урахуванням того, що позивач є публічною особою, проаналізувавши розповсюджену відповідачем інформацію щодо нього, суд вважає, що вона не може бути визнана такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За змістом п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Європейський суд з прав людини у рішенні по справах "Ляшко проти України" «Українська Прес-Група" проти України» зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series A no. 298, p. 23, п. 31; Janowski v. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999-1; Nilsen and Johnsen v. Norway [GC], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII; and Fuentes Bobo v. Spain, no. 39293/98, п. 43, 29 лютого 2000). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (див. згадане вище рішення De Haes Gijsels v. Belgium, стор. 236, § 47). Враховуючи викладене, оціночне судження щодо особи є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної (логічної) обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації, а тому будь-яким шляхом неможливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Отже,позивач , як публічна особа , повинен бути відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості, та у зв'язку зі своїм статусом готовим до більш пильної уваги та критики до його особи та діяльності й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Крім того, доказів, які б свідчили про те, що поширена відповідачем недостовірна інформація щодо позивача порушує особисті немайнові права позивача та йому було завдано шкоди або викладена інформація перешкодила позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відповідно до вимог ст. ст. 58 - 60 ЦПК України, суду не надано, а тому відсутні підстави для визнання цієї інформації такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial