Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] 11.05.2007 року було укладено договір № NKXRRX09700139, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4451,47 гривень з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12 % на рік від суми залишку заборгованості. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором. За судовим рішенням від 24.03.2008 року з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним договором частину заборгованості в розмірі 6771,89 грн., тому залишок заборгованості станом на 09.04.2014 року становить 84177,42 гривень, із яких: 31607,07 гривень - заборгованість по сплаті процентів, 50740 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн. фіксованого штрафу та 1580,35 грн. - процентної складової штрафу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, визнавши, що з нього вже був стягнутий за рішенням Баштанського районного суду борг за вказаним договором, він вважав, що вже нічого не винен банку та просив застосувати до вимог банку строк позовної давності, оскільки з часу винесення попереднього рішення суду пройшло більше трьох років. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі матеріали (кредитний договір № NKXRRX09700139 від 11.05.2007 року; розрахунок заборгованості, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка")(Стандарт), матеріали цивільної справи №2-186/2008; наказ від 21.03.2006 року №391; виписку з рахунку відповідача), суд, розглянувши спір між сторонами в межах змінених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що 11.05.2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк") та відповідачем [PERSON] було укладено договір № NKXRRX09700139, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4451,47 гривень з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць від суми залишку заборгованості. Кінцевий строк повернення кредиту був визначений договором до 11.05.2008 року та в подальшому сторонами не змінювався. Позичальник зобов'язався вносити банку щомісячний платіж в сумі 455,94 грн. Договір складається з підписаної позичальником заяви та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка")(Стандарт). Умови договору не передбачали його автоматичну пролонгацію на новий строк. 24.03.2008 року Баштанським районним судом Миколаївської області було винесено рішення, яким з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним договором станом на 29.01.2008 року в розмірі 6771,89 грн., із яких 4451,47 грн. - заборгованість за кредитом, 1625,20 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 480,72 грн. - заборгованість по комісії, 214,50 грн. - пеня (справа №2-186/2008). Позивач вказує, що відповідач на підставі вказаного кредитного договору після винесення судом попереднього рішення заборгував йому 84177,42 гривень, із яких: 31607,07 гривень - заборгованість по сплаті процентів, 50740 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн. фіксованого штрафу та 1580,35 грн. - процентної складової штрафу. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 530 ч.1; 1054 ч.1 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність". Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідач просив застосувати до вказаних вимог банку позовну давність. За ст. 256-257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки сторони договору визначили окремі самостійні зобов'язання позичальника щодо щомісячного погашення кредитної заборгованості, які деталізують обов'язок відповідача повернути весь борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного щомісячного платежу, тому і початок перебігу строку позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення позичальником строку його погашення. Крім того, відповідно до положень укладеного між сторонами договору - строк повернення кредиту (остаточний строк виконання зобов'язання) закінчувався 11.05.2008 року та автоматичному поновленню не підлягав. Слід відрізняти строк дії договору (ст. 631 ЦК України) та строк виконання зобов'язання (ст. 530 ЦК України), які не є тотожними. При цьому, визначальним для питання перебігу строку позовної давності є саме строк виконання зобов'язання, а не строк дії договору, та саме після настання строку виконання зобов'язання (всього або частини) починається перебіг строку позовної даності. Таким чином, з вказаного дня (11.05.2008 року) позивач мав дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, процентів за користування ним та інших платежів. Крім того, за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 24.03.2008 року з відповідача вже було стягнуто основну частину заборгованості за тілом кредиту, рішення перебувало на примусовому виконанні та постановою державного виконавця від 09.06.2009 року виконавчий лист повернутий стягувачу. З заяви позичальника на отримання кредиту 11.05.2007 року слідує, що договір між сторонами складається з цієї заяви, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та Тарифів, тому безпідставно банк в позові посилається на положення Умов та правил надання банківських послуг, які до позову не долучені взагалі та не є складовою частиною договору між сторонами. З положень п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) (примірники яких долучений позивачем до позову та наданий в ході судового розгляду) слідує, що строк позовної давності по всім грошовим вимогам сторонами визначено в 5 років. При цьому, з матеріалів цивільної справи №2-186/2008 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKXRRX09700139 від 11.05.2007 року слідує, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) на час укладення сторонами кредитного договору п. 5.5 не мали та не містили положень щодо збільшення строків позовної давності, тому позивачем в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не доведено факту збільшення за домовленістю сторін строку позовної давності (що має відповідно до ст. 259 ЦК України відображатись в письмовому договорі). Тому строк позовної давності по вимогам позивача є загальним трирічним. При цьому, у будь-якому разі, і з часу настання кінцевого строку повернення кредиту (11.05.2008 року) і з часу винесення попереднього судового рішення від 24.03.2008 року до часу звернення позивача з даним позовом до суду (позов надійшов до суду 06.05.2014 року) - пройшло більше п'яти років, тому позов пред'явлено до суду поза межами строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач. Не змінює висновків суду щодо цього і посилання позивача на переривання строку позовної давності, оскільки за даними позивача на погашення частини тіла кредиту відповідача 09.12.2013 року надійшло 26,40 грн. По-перше, факт такої оплати заперечується безпосередньо відповідачем та банком не доведений (при цьому, з пояснень представника позивача та банківської виписки слідує, що цей платіж був здійснений шляхом автоматичного списання коштів), більш того, з розрахунку заборгованості відповідача слідує, що йому нараховані значні суми пені, комісії та прострочених процентів, які відповідно до п. 4.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) мали б погашатись в першу чергу порівняно з тілом кредиту, натомість зарахування відбулось навпаки без обґрунтування причин цього. По-друге, у будь-якому разі, такий платіж також був здійснений більш ніж через п'ять років після настання кінцевого строку повернення кредиту, тобто, поза межами строку позовної давності та не може бути обставиною, яка свідчить про переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України), оскільки сутність переривання строку в тому, що така обставина має відбутись саме протягом перебігу такого строку, а не поза ним та не може перериватись строк, який вже сплив. Єдиним наслідком такої оплати, в разі її здійснення, є те, що відповідно до ч.1 ст. 267 ЦК України боржник не має права вимагати її повернення. Таким чином діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання належного виконання зобов'язання за вищезазначеним договором, але позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача судових витрат не підлягають задоволенню, натомість з позивача на користь відповідача належить стягнути 121,80 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за заяву про перегляд заочного рішення. На підставі ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України та

Outcome: approved