Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та виселити громадянина [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку за адресою [ADDRESS] , стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що [INFO] помер її батько, [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позивачка прийняла її в порядку спадкування за заповітом та оформила її у відповідності до вимог чинного законодавства України, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Під час життя спадкодавця [PERSON] , [INFO] , у будинку по [ADDRESS] , був зареєстрований [PERSON] , онук спадкодавця, який користується будинком та своїми діями створює перешкоди позивачці у користування належним їй майном, не допускає її до власного будинку та подвір`я. Також позивач вказала, що у грудні 2018року надіслала відповідачу письмову вимогу про звільнення житлового будинку, надання ключів від приміщень житлового будинку та господарських будівель, припинення створення перешкод у користуванні приміщенням, здійснити розрахунок за спожиті комунальні послуги в повному обсязі, але відповідач таку вимогу не задовольнив, навпаки своїми активними навмисними діями вчинив значних перешкод позивачці у доступі до житлового будинку, з приводу чого позивачці довелося звертатися до правоохоронних органів. До цього часу позивачка не може користуватись будинком, не може вжити заходів до належного обслуговування будинку, підготувати будинок до опалювального сезону. Посилаючись на вищевикладене, просила позов задовольнити. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.12.2019р. в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цивільній справі до розгляду та вирішення цивільних справ № 490/7529/18 та № 490/2503/19, які перебувають в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва, - відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 03 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 березня 2020 року, яке відбулося за участі представника позивача та було заслухано свідчення свідків. Після чого розгляд справи по суті було відкладено на 04 травня, а потім на 02 вересня 2020 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2020р. клопотання представника відповідача адвоката Кірюхіна О.М. про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку по [ADDRESS] , та стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. до набуття законної сили рішенням у цивільній справі № 490/1595/20 , яка перебуває на розгляді у Жовтневому районному суді Миколаївської області , за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання недійсним заповіту в частині. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено - ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2020 року про зупинення провадження у справі скасовано і направлено справу до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду. 20 січня 2021 року після заслуховування пояснень учасників процесу, дослідження письмових доказів та проведення судових дебатів, суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення. Під час ухвалення рішення виникла потреба з`ясувати певні обставини шляхом вчинення певних процесуальних дій - а саме отримання відомостей щодо належності сторонам на праві власності інших о`бєктів житлової нерухомості , а також підстав та періодів реєстрації кола осіб за адресою спірного будинку та складу житлової площі в спірному будинку, роз`ясненні позивачу наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій - ухвалою суду від 21 січня 2021 року поновлено судовий розгляд та відкладено судове засідання до 05.02.2021 року. В судовому засіданні представник позивача адвокат Хорошев В.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, позов просили задовольнити. Зазначив, що ні власник цього будинку, ні його син- батьком відповідача ніколи не були зареєстровані у спірному будинку. На теперішній час позивачка має намір продати належну їй квартиру та переїхати у вказаний будинок задля покращення своїх житлових умов, проте відповідач їй у цьому перешкоджає. У них склалися вкрай неприязнені відносини та ні добровільне вирішення спору, ні спільне проживання є неможливим. Представник відповідача адвокат Кірюхін О.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав відзив, в якому посилається на право користування відповідачем жилим приміщенням, оскільки той тривалий час проживає у спірному будинку з дозволу попереднього власника, одночасно посилається на неприпустимість порушення або обмеження права власності. Зазначив, що спадкодавець [PERSON] ніколи не був зареєстрований у цьому будинку та не проживав у ньому, оскільки фактично цей будинок був придбаний та добудований виключно за кошти його сина [PERSON] , який є батьком відповідача. [PERSON] був звичайним пенсіонером, отже зрозуміло, що у нього не було коштів збудувати такий великий будинок. Натомість батько відповідача мав належні доходи, проте за певних життєвих обставин був вимушений оформити право власності на будинок на свого батька. Сам відповідач знав, що це батьківський будинок, що батько будував його для своїх дітей, отже вважає його своєю власністю, а позивачка не мала ніколи до нього відношення. Отже дійсно він не мав намір допускати її до будинку та надавати їй дозвіл на проживання в ньому. На теперішній час у відповідача немає жодного іншого житла, отже його виселення призведе до порушення його конституційного права на житло. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення позивачки, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного. На підставі Договору купівлі-продажу жилого будинку від 03 лютого 2001року [PERSON] на праві власності належав жилий будинок [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина, яку в повному обсязі на підставі заповіту від 18.06.2013року прийняла [PERSON] , яка є його донькою. Позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 вересня 2018р., посвідчене приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновой С.М., згідно якого набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказаний будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з реєстру від 11.09.2018 року, індексний номер витягу 137343656. Як пояснила сама позивачка в судовому засіданні, у неї існувала домовленість з рідним братом [PERSON] , який є батьком відповідача, що вона дозволяє йому проживати у цьому будинку певний час. [INFO] [PERSON] помер. В житловому будинку з 15.02.2014 року є зареєстрованим [PERSON] , відповідач у справі, що підтверджується Карткою реєстрації особи від 29.10.2018р. У грудні 2018року позивачкою була надіслана вимога відповідачу про звільнення житлового будинку, повернення ключів від приміщень житлового будинку та господарських будівель, припинення створення перешкод у користуванні приміщенням, здійснити розрахунок за спожиті комунальні послуги в повному обсязі від 12.12.2018р., яку відповідач отримав 13.12.2018р., що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням. Строк для звільнення приміщення позивачкою був зазначений до 24 грудня 2018 . На вказану вимогу відповідач надіслав позивачці відповідь від 22.12.2018року, в якій не визнає право власності позивачки на житловий будинок, вимагав відшкодування суми, витраченої на ремонтні роботи, та відмовився добровільно виселитися. Такі ж пояснення надав і в судовому засіданні представник відповідача. 24 грудня та 25 грудня 2018року відповідач не допустив позивачку до житлового будинку за вказаною адресою, заперечував її можливість користуватися будинком в подальшому, через що позивачкою здійснювалися виклики поліції. Такі обставини підтверджуються наданими письмовими доказами, а також зазначені обставини підтвердили допитані у якості свідків в судовому засіданні [PERSON] (працівник патрульної поліції) та [PERSON] ( працівник охоронної фірми) , які пояснили, що [PERSON] не допускав [PERSON] до житлового будинку, на вимоги працівників поліції допустити позивачку до приміщення будинку відповів відмовою. В судовому засіданні 02 вересня 2020р. представник відповідача не заперечував обставин недопуска відповідачем позивачки до житлового будинку по [ADDRESS] та пояснив, що відповідач [PERSON] та його сестра [PERSON] не допускають позивачку до житлового будинку, оскільки в судовому порядку оспорюють право позивачки на спадщину та вважають себе законними власниками житлового будинку із земельною ділянкою, мають намір використовувати будинок для власного проживання. Так, з технічного паспорту на будинок вбачається, що будинок є двоповерховим , має декілька санвузлів, 6 житлових кімнат, допоміжні приміщення, проте сторони навіть не розглядають можливість узгодити порядок користування спірним будинком та спільне проживання для них через вкрай неприязнені стосунки не є можливим. За таких обставин суд вважає доведеним, що позивачка як власник вказаного житлового будинку, зареєстрована в ньому, але не має можливості користуватись власним майном для свого проживання та членів своєї сім`ї саме через перешкоди, створені відповідачем. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] , має на праві власності крім спірного будинку 1\\2 частку у праві власності на трикімнатну квартиру в м.Миколаєві в центральному районі, відповідач [PERSON] , мав на праві власності 1\\6 частку у праві власності на чотирьохкімнатну квартиру в [ADDRESS] ( з цієї квартири він знявся з реєстрації, щоб зареєструватися у спірному будинку в 2014 році) , яку подарував 11 січня 2021 року ( тобто під час розгляду справи в суді) своїй бабусі, яка також є співвласником вказаної квартири. Як вбачається з витягу, виписки з погосподарської книги обліку Калинівської сільськолї ради Вітовського району Миколаївської області - житловий будинок по [ADDRESS] з 1996 року по день смерті там був зареєстрований ( постійно) [PERSON] , [INFO]., його дружина [PERSON] , та син [PERSON] , [INFO]. За такого, судом встановлено, таке підтверджується матеріалами справи та визнано представниками сторін в судовому засідання, що ні [PERSON] , який був попереднім власником спірного будинку, ні його син та батько відповідача - ніколи не були зареєстровані в за адресою спірного будинку, а сам [PERSON] ніколи і не проживав у ньому - що також визнали обидві сторони під час розгляду справи. Отже, як слідує з даних обставин, встановлених судом, відповідач [PERSON] ніколи не проживав і не був членом сім`ї попереднього власника житла. Не є і ніколи не був відповідач і членом сім`ї позивачки як власника будинку, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають з нею і ведуть спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі N 6-32цс13. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, [PERSON] обгрунтовує свої позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні нею права власності на житловий будинок шляхом виселення з нього відповідача [PERSON] без надання іншого житлового приміщення тим, що між нею та відповідачем ніколи не існувало домовленості про проживання його у будинку, останній ніколи не був членом її сім`ї , а вселився у будинок з дозволу навіть не його власника, а сина власника та її рідного брата, якому вона в свою чергу сама дозволила після смерті батька тимчасового пожити у будинку, але не відповідачеві. Проте він не тільки відмовляється звільнити належний їй на праві власності житловий будинок, але і не допускає її у спірний будинок, чим створює їй перешкоди у користуванні належним їй майном. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач вселився та набув права користування житловим будинком, що належить на теперішній час позивачці як спадкоємиці попереднього власника - тимчасово, адже відсутні будь-які документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. До того ж тлумачення поняття «член сім`ї» надано рішенням Конституційного суду України від 03 червня 1999р. по справі №1-8/99, під яким треба розуміти особу, що перебуває з суб`єктом права власності на житлове приміщення у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з ним; веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї власника житлового приміщення належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки (безспірні члени сім`ї). Членами сім`ї власника можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права і ведення з ним спільного господарства. Так, чинним законодавством не передбачено перехід права та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього за згодою колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, передбачена така підстава припинення права власності як смерть власника. Одночасно положенням статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивачка набула право власності на зазначений вище житловий будинок на підставі одностороннього правочину (прийняття спадщини), який посвідчено нотаріально. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 "Право користування чужим майном" ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України . У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20)). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Встановивши, що [PERSON] , як власник житлового будинку, категорично заперечує проти проживання у ньому відповідача, який за згоди попереднього користувача будинку та власника будинку вселився у спірне житлове приміщення, при цьому не будучи членом сім`ї останнього, - суд приходить до висновку, що зі зміною власника житлового будинку обставини, які надавали йому право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися . При розгляді вказагої категорії справ, суд зобов`язаний оцінювати вимоги про виселення особи на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи. Отже, у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Оцінюючи виселення відповідача з зазначеного житлового будинку, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси онука попереднього власника житла ( спадкодавця відносно позивача), у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію, оскільки: відповідач був забезпечений іншим житлом, проте відчудив його фактично за 10 днів до дня ухвалення рішення по справі - під час перерви , оголошеної судом для підготовки сторін до судових дебатів, отже , достовірно знаючи про наявність спору щодо його проживання у вказаному житловому будинку Суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, також з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, право власності щодо належного майна обмежується та порушується поведінкою відповідача [PERSON] , який не є членом сім`ї позивачки, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають з нею і ведуть спільне господарство, і у якого відсутні підстави до збереження права користування житловим будинком після смерті [PERSON] , і протилежного відповідач не довів. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися як з урахуванням порушення права останнього на житло, так і добросовісності дій сторін . З пояснень відповідача вбачається, що підставою для його відмови звільнити спірний житловий будинок є те, що він вважає будинок власністю свого батька [PERSON] , який його насправді придбав та добудував, а не юридичного власника майна - [PERSON] . Твердження представника відповідача, що фактично спірний будинок був власністю батька відповідача [PERSON] , з дозволу якого він і вселився в будинок, а не дідуся [PERSON] - не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах цивільної справи. Так, жодного правовстановлюючого документу на спірний будинок на ім`я [PERSON] , суду не було надано, він там навіть не був ніколи зареєстрований. А «вимушеність формально чи фіктивно оформити будинок на батька, щоб уникнути можливих негативних наслідків для особи» - не може мати правового значення для вирішення даного спору. При цьому необхідно врахувати, що за майже 15 років такого «фіктивного» володіння спірним будинком [PERSON] - ніхто з родини [PERSON] так і не вчинив дій щодо належного оформлення майна на дійсного власника - хоча наявність об`єктивних перешкод до того відповідачем не наведено . Натомість власник майна [PERSON] розпорядився належним йому майном на власний розсуд - заповідавши все своє майно рідній доньці [PERSON] , а не синові чи онукові , які вважали себе власниками цього будинку і стверджували, що про такі обставини знали всі в їх родині, включаючи позивачку. Власником житлового будинку є [PERSON] , а відповідач [PERSON] відмовляється в добровільному порядку звільнити житловий будинок по [ADDRESS] . Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивачки з відповідача моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. Статтею 23 ЦК Українивстановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Також в Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись з даним позовом, позивач посилалася на те, що відповідачем були порушені її права як власника житлового будинку, а саме: вона протиправно обмежена у вільному володінні своїм майном, в цей же час таким майном без її дозволу володіє відповідач, використовує його для свого проживання, а вона позбавлена можливості пересвідчитись у стані такого майна, через що вона впродовж тривалого часу страждає, їй навіть знадобилось звертатися до медичних закладів з приводу скарг на стан здоров`я. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, по-перше, надані позивачкою докази звернення її до медичних установ за допомогою не можуть бути прийняті судом до уваги як докази завдання їй моральних страждань, оскільки відсутні докази прямого причинного зв`язку між діями відповідача та її хворобливим станом. По-друге, на думку суду, неправомірність дій відповідача із фактичного недопуску [PERSON] до житлового будинку фактично пов`язана саме з порушенням її права власника на проживання в цьому будинку, проте таких вимог позивачем не заявлено, адже обраний нею спосіб захисту порушених прав полягає саме у виселенні відповідача. Натомість, сторони не заперечували, що спір щодо належності спірного будинку родині [PERSON] існує між сторонами вже тривалий час, про що свідчить наявність в проваджені суду щонайменше трьох цивільних справ щодо оспорювання права власності позивачки на вказаний будинок. Відповідач вселився у будинко з дозволу свого батька, якому в свою чергу дозволила проживання та користування будинком сама [PERSON] , про що вона визнала в судовому засіданні, вона навіть не здійснювала жодних дій щодо оформлення своїх спадкових прав за життя батька відповідача. Отже, відмова відповідача виселятися зі спірного будинку, в якому він проживав останні 6 років, і, хоча необгрунтовано, але вважав його своїм постійним житлом ( такому побічно сприяли попередні дій самої позивачки), не може бути підставою для покладення на відповідача обов`язку із компенсації моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. До того ж, з урахуванням характеру та глибини заподіяних позивачці моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, сам факт задоволення вимог позивачки щодо виселення відповідача з вказаного будинку без надання йому іншого житлового приміщення призводить до повного відновлення її порушених прав власника, а отже є достатньою компенсацією завданої їй шкоди та не потребує додаткового стягнення такої компенсації у грошовому еквіваленті. За такого, вимоги позову про стягнення з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 100 000 грн задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК Україниз відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 768,40 грн. сплачений позивачем судовий збір за вимогу про усунення перешкод шляхом виселення . Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial