Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи підставність позову тим, що 08.03.1979 він вступив у члени колгоспу КСП "Росія" с. Вахнівка, про що було вчинено відповідний запис у його трудовій книжці. 25.01.1996 КСП "Росія" с. Вахнівка було видано Державний акт на право колективної власності на землею. Позивач вказує у позові, що на час розпаювання земель КСП "Росія" с. Вахнівка, а також видачі колективному сільськогосподарському підприємству Державного акту він був членом колгоспу, а тому вважає, що набув право на земельну частку (пай), однак помилково не був внесений до списку осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю), утім в досудовому порядку відновити своє порушене право він не спромігся, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому він просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) та зобов'язати відповідачів в межах своїх повноважень визначених законом, на час набранням рішенням суду законної сили, виділити йому земельну частку (пай) в розмірі 2,94 га в умовно кадастрових гектарах із не витребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, за межами населених пунктів. Представники відповідачів Головного Управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області подали до суду відзиви на позов, у яких просили суд відмовити в задоволенні позову, вказуючи на необґрунтованість заявлених позивачем вимог, мотивуючи тим, що позивач на день видачі державного акту КСП "Росія" с. Вахнівка не був його членом, отож не набув права на земельну частку (пай), у зв'язку із чим його не було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додано до державного акту на право постійного користування землю, який дає право на отримання земельної частки (паю). Головне Управління Держгеокадастру у Вінницькій області у відзиві на позов також зазначає, що вимоги позивача про зобов'язання відповідачів до вчинення певних дій також є безпідставні, оскільки такі повноваження є дискреційними, тому суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції органу державної влади. Крім цього, відповідачі у письмових заявах просили суд застосувати до вимог позивача строки позовної давності, оскільки Державний акт на право постійного користування землею КСП "Росія" с. Вахнівка видано 25.01.1996, а позивач звернувся до суду 14.05.2018, поважних причин пропуску строку не навів, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, з підстав, що наведені у позові, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Додатково в судовому засіданні позивач пояснив, що після розпаювання землі КСП «Росія» с. Вахнівка у 1996 році, точної дати не спромігся назвати, він звертався до правління колгоспу із вимогою про внесення до списків, яке дає право на земельну частку (пай), утім йому повідомили, що він не має такого права, а у 2017 році, з'ясував, що таке право у нього є. Також повідомив, що перешкодою для звернення до суду із даним позовом було те, що він був учасником ДТП, а тому певний проміжок часу лікувався в медичних закладах, однак доказів в підтвердження вказаних обставин суду не надав. Відповідачі, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в установленому порядку, в судове засідання не з'явились, клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у їх відсутність до суду не направили. З огляду на викладене, суд визнає неявку відповідачів не поважною, отож не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що згідно записів в Трудовій книжці колгоспника (а.с. 6) та інформації наданої КП «Районний трудовий архів» Липовецького району Вінницької області від 27.11.2017, [PERSON] працював в КСП «Росія» с. Вахнівка Липовецького району з березня 1979 року по грудень 1992 року включно, 10.02.1993згідно протоколу №2 [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням. Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому вказує на порушення його прав як члена колективного сільськогосподарського товариства на земельну частку (пай) в землях КСП «Росія» с. Вахнівка, вказуючи, що у досудовому порядку позбавлений можливості відновити свої порушені права в підтвердження чого надав листи відмови відповідачів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України). Відповідно до п. п. 1-2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", ст. ст. 1-2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. З аналізу вищевказаних норм права вбачається, що для виникнення у особи права на земельну частку (пай) необхідні умови членства в КСП, СК, СГАТ та входження до списку осіб, які мають право на паювання земель, що додаються до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до постанови Ради міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310, трудова книжка колгоспника - це основний документ про трудову діяльність членів колгоспу, що видавався усім колгоспникам з моменту прийняття їх в члени колгоспу. Із записів вчинений у трудовій книжці виданої на ім'я позивача з'ясовано, що прийнятий [PERSON] у члени колгоспу 08.03.1979, що є належним та достовірним доказом, які підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даній справі, тобто членство позивача в КСП "Росія" с. Вахнівка, отож доводи представника відповідача Липовецької районної державної адміністрації наведені у відзиві щодо того, що позивач не набув членства КСП «Росія» с. Вахнівка в підтвердження чого було надано Протокол засідання правління колгоспу від 19.02.1979 є безпідставними та не обґрунтованими. Аналізуючи зібрані у справі докази судом не встановлено, що позивач вибув із членів КСП «Росія» с. Вахнівка, оскільки таке питання мало б вирішуватись на засіданні правління колгоспу та оформлене відповідним рішенням. Згідно листа Відділу у Липовецькому районі міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах від 08.08.2017 (а.с.14) слідує, що державний акт на право колективної власності на землю по Липовецькому району бувшого КСП «Росія» с. Вахнівка видано 25 січня 1996 року про що зроблено запис в книзі реєстрації державних актів на право колективної власності на землю за №31. Встановлені обставини дають суду підстави переконатись, що позивач не втратив членства в КСП «Росія» с. Вахнівка. У постанові Пленуму Верховного Суду України, від 16.04.2004, № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" зазначено, що невнесення особи до списку, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. За таких обставин, в контексті правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов висновку, що позивач набув права на земельну частку (пай), будучи членом КСП на день видачі Державного акту на право колективної власності на землю, утім невнесення його до списку на час передачі у колективну власність, не може позбавити права його на земельну частку (пай). У п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 16.04.2004, № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", роз'яснено, що позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай)), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Питання щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, відповідно до приписів ст.122 ЗК України, належить до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів, який наділений дискреційними повноваженнями приймати рішення з декількох юридично допустимих, яке він вважає кращим за певних обставин. Відповідачі Головне Управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Липовецька районна державна адміністрація Вінницької області надали суду заяви про застосування до вимог позивача строків позовної давності, вказуючи, що початок перебігу строку позовної давності є день видачі КСП "Росія" с. Вахнівка Державного акту серії [NUMBER] від 25.01.1996 на право постійного користування землею, а позивач звернувся з позовом до суду 15.05.2018, тобто після спливу трьох років та не вказав поважних причин пропуску строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд (ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). В судовому засіданні позивач повідомив, що про порушення свого права на земельну частку (пай) він дізнався у 1996 року, утім точної дати та місяця не пам'ятає, отож у разі якщо неможливо встановити такий строк, то він тече з першого січня наступного року, тобто з 01 січня 1997 року. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду 15.05.2018, тобто по збігу трьохрічного строку, поважність причин пропуску строку на звернення до суду не підтвердив належними та допустимими доказами та про поновлення цього строку перед судом не клопотав, отож суд дійшов висновку, що є достатні правові підстави для застосування строків позовної давності до вимог позивача, а відтак наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до Глави 8 ЦПК України, а тому у разі відмови в задоволенні позову відносить їх на рахунок позивача.

Outcome: dismissed