Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач ставить питання про визнання протиправними дій досудового слідства стосовно вилучення при обшуку і неповернення грошових коштів та просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 11355 доларів США, 2700,00 гривень та 300\~000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що під час обшуку за місцем її постійного проживання у неї були вилучені грошові кошти в сумі 11355 доларів США та 2700,00 грн. Вилучені кошти арештовані не були, речовими доказами не визнавалися, позивач допитувалась лише в якості свідка, до кримінальної відповідальності не притягалася, в статусі підозрюваної не перебувала. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Прокуратури Сумської області прокурор Чепурна С.М. проти позову заперечила, надав письмовий відзив. Представник Державної казначейської служби України у Сумській області проти позову заперечив, надав письмовий відзив. Представник Головного управління Національної поліції в Сумській області проти позову заперечив, надав письмовий відзив. Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії проти позову заперечив, надав письмовий відзив. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2017 року відкрито провадження у даній справі, призначено попереднє судове засідання на 29 серпня 2017 року. Протокольною ухвалою головуючого від 29 серпня 2017 року відкладено розгляд справи до 19 вересня 2017 року у звязку з відсутністю доказів сповіщення відповідача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 вересня 2017 року призначено справу на 12 жовтня 2017 року. Протокольною ухвалою головуючого від 12 жовтня 2017 року відкладено розгляд справи до 17 листопада 2017 року у звязку з витребуванням документів. Протокольною ухвалою головуючого від 17 листопада 2017 року оголошено перерву в судовому засіданні до 20 грудня 2017 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 20 грудня 2017 року відкладено до 23 січня 2018 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 23 січня 2018 року відкладено розгляд справи до 19 лютого 2018 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 19 лютого 2018 року відкладено розгляд справи до 16 березня 2018 року у звязку з заміною відповідача з Сумської місцевої прокуратури на Прокуратуру Сумської області. Протокольною ухвалою головуючого від 16 березня 2018 року відкладено розгляд до 4 квітня 2018 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 4 квітня 2018 року відкладено розгляд справи до 10 травня 2018 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 10 травня 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 24 травня 2018 року в звязку з закінченням робочого часу. Протокольною ухвалою головуючого від 24 травня 2018 року оголошено перерву до 02 липня 2018 року у звязку з закінченням відведеного процесуального часу. Прокольною ухвалою головуючого від 02 липня 2018 року відкладено розгляд справи до 14 серпня 2018 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 14 серпня 2018 року оголошено перерву до 04 вересня 2018 року для вирішення питання про вручення доказу представником позивача. Суд, вислухавши пояснення зявившихся учасників, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Постановою прокурора м. Шостка [PERSON] від 27.07.1999 року на підставі стст.94,98,111, 112 КПК України (в редакції 1960 року) порушено кримінальне провадження за фактом заволодіння шляхом шахрайства грошовими коштами громадян за ознаками ч.2 ст.143 КК України (кр. справа № 78347, том.1 а.с.1) . Як встановлено під час досудового розслідування, [PERSON] працювала на складі МПП «Інваспорт». Відповідно до постанови про проведення обшуку від 27.07.1999 року на підставі ст.177 КПК України було постановлено провести обшук в господарстві громадянки [PERSON] за адресою : м. Шостка, вул. Урицького, 15/116 (кр. справа № 78347, т.1 а.с.75 ). 28 липня 1999 року у [PERSON] за місцем її мешкання за адресою: [ADDRESS], працівниками міліції був проведений обшук по кримінальній справі №78347, порушеній за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 143 КК України (в ред. 1960 року). Згідно протоколу обшуку за вказаною адресою нічого здобутого злочинним шляхом виявлено не було, у [PERSON] були вилучені грошові кошти в сумі 11355 доларів США та 2700,00 гривень (т.1 а. с. 15-16). 5 серпня 1999 року постановою слідчого СУ УМВС України в Сумській області Осіпова О.С. 11357 доларів США та 2600,00 грн. передано на депозитний рахунок Шосткінського МВ УМВС України на строк 12 місяців, зазначено, що грошові кошти зберігати до вирішення питання по суті (т. 1 а. с. 103). 29.07.1999 року [PERSON] була допитана в якості свідка. Згідно до протоколу встановлено , що : «За адресою [ADDRESS], проживаю з донькою та співмешканцем в у незареєстрованому шлюбі [PERSON] (який працює приватним підприємцем) …. З приводу вилучених у моїй квартири доларів США я можу пояснити, що їх саме [PERSON] позичив під відсотки у [PERSON] для придбання квартири…» (кр. справа № 78347, т.2,а.с.22). Постановою від 05.08.1999 року постановлено притягнути [PERSON], 1955 р. н., в якому предявлено йому обвинувачення в кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.222 КК України (в редакції 1960 року). Постановою від 27.09.1999 року матеріали кримінальної справи № 78354 відносно [PERSON] за фактом зберігання холодної зброї припинено за відсутністю складу злочину. Постановою від 23.11.1999 року провадження у кримінальній справі № 78354 відносно [PERSON] за ч.1 ст.222 КК України припинено у зв»язку із його смертю. 17.04.2002 року винесено постанову про закриття кримінальної справи, розпочатої за ч.2 ст.143 КК України (в редакції 1960 року) на підставі п.8 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року) в звязку зі смертю [PERSON] Згідно довідки начальника ШМРВ УМВС [PERSON] вилучені 11357 дол. США знаходились на депозитному валютному рахунку в АПБ «Україна». В звязку з ліквідацією АПБ «Україна» вищезгадані кошти на депозитний валютний рахунок , який ШМРВ УМВС відкрив в АППБ «Аваль» з АПБ не було перераховано. В ліквідаційну комісію по ліквідації АПБ «Україна» МРВ УМВС надіслав заяву вих. № 4239 від 25.07.01 р. та претензію вих. № 4405 від 2.08.01 р. (т.1 а. с. 105). 16 липня 2001 року АПБ «Україна» ліквідований (загальновідомий факт). Постановою від 07.07.2008 року кримінальну справу № 78347 відносно [PERSON] закрито у зв»язку зі смертю останнього на підставі п.8 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року) (т.1 а.с.65-73). В постанові вирішено долю речових доказів , а саме : гроші в сумі 4050 грн., 361 грн. 85 коп. та 16392 долари США, які зберігаються на депозитному рахунку Шосткинського МВ УМВС України в Сумській області, передати у державну виконавчу службу, як майно, яке належить МПП «Інваспорт». Згідно інформації, викладеної у відповіді СУ ГУНП в Сумській області № 7996/02/24/5-18 від 13.07.2018 року, встановлено, що частина вилученого майна визнана речовими доказами, у тому числі гроші на загальну суму 14951 грн. 43 коп., 16432 доларів США, що зберігались на депозитних рахунках Шосткинського МРВ, Кролевецького РВ, Глухівського РВ, Конотопського МРВ, Головного відділу податкової поліції в м. Суми передані до державної виконавчої служби для звернення на користь держави. Згідно довідки Шосткінського міськрайонного відділу державної виконавчої служби кошти в розмірі 16392 дол. США, які зберігалися на депозитному рахунку Шосткинскьго МВ УМВС України в Сумській області, на депозитний рахунок ВДВС Шосткинського МРУЮ не надходили. Депозитний рахунок відділу ДВС призначений дляґ зарахування коштів виключно в національній валюті, а тому зарахування коштів в іноземній валюті неможливе. ( а. с. 223 т.1) Таким чином, аналізуючи вищенаведені докази та пояснення учасників справи, суд вважає, що подальша доля грошових коштів, вилучених у житлі позивача невідома, оскільки в одних документах зазначено про їх передачу до АКБ «Україна», ліквідованому в подальшому, в інших про передачу до виконавчої служби. Перевірки з метою зясування подальшої долі грошових коштів в матеріалах кримінальної справи № 78347 відсутні, представники відповідачів не надали суду будь-яких даних на підтвердження того, що такі перевірки проводилися. Справа знаходиться на зберіганні в архіві. Позивач обґрунтовуючи свою позицію у справі, посилається на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду », ст.ст.41, 56 Конституцію України , ст.ст.16,23,1176 ЦК України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті\~така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі\~статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обовязок відшкодувати завдану шкоду позивачу покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5статті 3 цього Закону\~у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами першою та другою статті 12 цього Закону\~передбачено, що розмір відшкодування шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Органами досудового розслідування відносно [PERSON] будь-які рішення процесуального характеру, в тому числі щодо притягнення її до кримінальної відповідальності не приймалися, в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду незаконними дії, що обмежують чи порушують права та свободи громадян не визнавалися. Вищенаведене свідчить про те, що на спірні правовідносини не розповсюджуються вимоги ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Тому суд погоджується з доводами представника позивача про відшкодування шкоди на загальних підставах. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясування при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Ст.\~41\~Конституції України\~передбачено,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи вилучені грошові кошти не перебувають у позивача [PERSON] з 29 липня 1999 року . Таким чином, вилучене майно більше 18 років перебуває у віданні органу досудового розслідування. На сьогодні позивач взагалі позбавлена можливості його повернути внаслідок порушення правил зберігання вилучених у неї коштів. Безпідставними є посилання представника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії про те, що позивач повинна спочатку вирішувати питання в порядку, визначеному кримінально-процесуальним кодексом. Наявними матеріалами беззаперечно підтверджується факт намагання позивача повернути втрачене майно. Це слідує з відповідей на її запити до Шосткинської міжрайонної прокуратури в 2007 році (т.1 а.с.216-217), до Прокуратури Сумської області № 04/2-1100-99 від 20.07.2001 (т.1 а.с.218-220), до Шосткинського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Сумської області № 1962 від 22.01.2018 року (т.1 а.с.222-223), якими позивачу відмовлено у поверненні вилученого майна. Окрім того, матеріалами справи беззаперечно підтверджено, що позивач перебувала у вказаній кримінальній справі у статусі свідка, з 2001 року з моменту закриття справи вона намагається повернути своє майно, що вказує на те, що у неї не втрачений інтерес повернути його. Відсутні будь-які судові рішення на підтвердження того, що позивач отримала вилучені у неї кошти з незаконних джерел, що вони отримані злочинних шляхом. Відсутні будь-які судові рішення щодо примусового вилучення у неї цих грошових коштів. Розглядаючи цей спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950р.), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999р.). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти Франції" від 22.09.1994р., «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23.09.1982р.). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986р.). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014р. «East/West Alliance Limited» проти України» Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «[PERSON] проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~і п. 2 ч. 1 ст.\~3, ст.\~321 ЦК України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Конституцією України\~закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Частиною другою\~статті 16 ЦК України\~встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Позивачем визначений розмір матеріальної шкоди в сумі, еквівалентний вилученим коштам в сумі 11355 доларів США та 2700, 00 грн. Обґрунтовуючи свою позицію по справі представник відповідача послався на протокол допиту [PERSON], в якому вона пояснила, що кошти належали [PERSON] . Суд критично відноситься до протоколу допиту, оскільки в момент допиту особи, вона перебувала під арештом, вдома у неї залишилась дитина, враховуючи її стан вона могла дати будь-які пояснення з вказаного питання. Рішень з приводу визнання вилучених у позивача грошових коштів такими, що отримані злочинним шляхом не приймалось. Доводи представника відповідача не можна покласти в основу рішення, оскільки вони не підтверджуються належними і допустимим доказами. Доказів спростування вказаної суми відповідачами не надано. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивач має право на відшкодування майнової шкоди за вилучене під час обшуку майно, оскільки вилучене майно не було повернуто, вартість його не відшкодована. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн. , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» \~відшкодування\~\~моральної\~\~шкоди\~\~провадиться\~\~у\~\~разі,\~коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Вимогами\~ст. 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до загальних підстав деліктної відповідальності при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди необхідно також встановлювати наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вину. Суд зазначає, що згідно із абз. 3 п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Немайнова шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Говорячи про заподіяння моральної шкоди, [PERSON] зазначила, що втрата значної суми грошових коштів змусила її прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Певний час вона не могла надати доньці бажану освіту, тривалий час відшукувала можливість для свого існування у важких умовах. До суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідачів, внаслідок чого їй могло б бути завдано моральної шкоди, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань які вона понесла та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків, тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Стосовно порядку стягнення коштів. Статтею 25 Бюджетного кодексу України\~визначено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. За таких\~\~обставин, для забезпечення виконання рішення суду, ДКС України притягується до участі у справі у\~\~якості відповідача, оскільки\~\~саме ДКС повинна\~провадити відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі і на користь [PERSON] підлягає стягненню 11355 доларів США, 2700,00 грн. Вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій досудового слідства , суд вважає за необхідне зазначити наступне. В судове засідання 14.08.2018 року представником позивача надано додаткові пояснення позиції позивача, в якому викладена розширена позиція щодо визнання протиправності дій досудового слідства. Вказана заява вручена учасникам справи. Однак суд позбавлений можливості розглядати вказані пояснення як позовну вимогу, так як відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено, що обшук проводився на законних підставах, грошові кошти вилучались також на підставі відповідного процесуального документу, тому підстави для визнання протиправними дій досудового слідства стосовно їх вилучення при обшуку відсутні. Тому позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню. Таким чином суд вважає за необхідне визнати протиправними дії органів досудового слідства стосовно не повернення грошових коштів та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 11355 доларів США, 2700,00 гривень.

Outcome: partial