Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], в позовній заяві вказавши, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 01.02.2012 р. по 24.04.2014р. За час подружнього життя у них народився син - [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з позивачкою. Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 09.11.2015р. із відповідача стягуються аліменти у розмірі 800грн. щомісячно на утримання сина. Однак, коштів на утримання дитини в примусовому порядку вона не отримує, утворилась заборгованість по сплаті аліментів. Зазначає, що на даний момент відповідач жодної участі у вихованні сина не бере, всі питання щодо виховання сина вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки відповідача. Батько дитини не бере ніякої участі в його розвитку та утриманні. Просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що позов підтримують, просять задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позову не визнав та просив у позові відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні повідомила, що висновком органу опіки та піклування Сокальської РДА визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] Однак, на засіданні органу опіки та піклування Сокальської РДА відповідач не був присутній і висновок про доцільність позбавлення батьківських прав був наданий лише зі слів позивачки. Заслухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. З оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про народження серія [NUMBER] встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] - [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Згідно висновку №1702/01-11 органу опіки та піклування Сокальської РДА від 19.10.2017р. орган опіки та піклування Сокальської РДА вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] Відповідно до ч.3 ст.53 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У відповідності до абз. 3 ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30.03.2007р. №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Наведене вище в нормативних актах у судовому засіданні під час розгляду справи не встановлено ні з поданих сторонами документів, ні з конкретних пояснень сторін. З пояснень відповідача - батька малолітнього [PERSON] встановлено, що батько цікавиться розвитком дитини, знає де він навчається та надає допомогу, що встановлено з досліджених квитанцій. Відносини між ними є доброзичливі. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При цьому факт офіційного не працевлаштування та роздільного проживання батька та дитини, також суд не вважає обставиною, яка може слугувати про позбавлення батьківських прав. Оцінюючи усі докази, суд встановив, що неспроможність відповідача забезпечити дитині кращі умови, пояснюється лише тим, що він вдруге одружився та має на утриманні малолітню дитину. Відсутні також будь-які докази того, що на виконання вимог ст.ст.1-3, 9 Конвенції ООН "Про права дитини" державні органи вживали необхідних та достатніх заходів щодо надання необхідної допомоги сім'ї, а саме батькові для догляду за дитиною. Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Як встановлено в судовому засіданні відповідач бажає забезпечити сину кращі умови, сплачує аліменти заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, що свідчить про бажання та намагання брати участь у її вихованні. Як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачами позовної заяви про позбавлення батьківських прав щодо дітей може свідчити про їх інтерес до них. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини". Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та ухиляється від виховання своєї дитини та її утримання. Інших доказів, які б свідчили про свідоме, тривале чи постійне, безпідставне невиконання відповідачем батьківських обов'язків, нехтування такими обов'язками, а відтак, давали б підставу для вжиття такого крайнього заходу впливу на батьків як позбавлення батьківських прав позивачкою суду не надано. Крім цього, відмовляючи в задоволенні позову суд приймає до уваги Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Курочкін проти України» (заява №42276/08 від 20.05.2010 року) де зазначено, що втручання в сімейне життя повинно бути пропорційним до законної мети і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції. Відтак, враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про відсутність достовірних та достатніх даних в підтвердження обставин, що свідчили б про підстави для позбавлення відповідача батьківських права, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed