Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ніжинської міської ради про визнання незаконним розпорядження № 60 від 14 серпня 2013 року про розірвання з ним трудового контракту на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України і звільнення його з посади начальника КП "Виробниче управління комунального господарства", поновлення його на цій посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з таких підстав. 16 серпня 2012 року між ним та відповідачем був укладений трудовий контракт строком на 5 років про прийняття його на посаду начальника КП "Виробниче управління комунального господарства" (далі - КП "ВУКГ"). Розпорядженням відповідача №60 від 14 серпня 2013 року, під час перебування його на лікарняному листку, на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України відповідачем цей контракт розірваний і він звільнений з посади. Розпорядження про розірвання цього трудового контракту позивач вважає незаконним, оскільки видано в порушення вимог ч. 3 ст. 21, ч.3 ст. 40, ч.2 ст. 41, ст. 149 КЗпП України, умов трудового контракту, зокрема п. 6.3, який передбачає підстави припинення контракту. В листопаді 2013 року позивач уточнив позовні вимоги таким чином: розпорядженням № 70 від 19 вересня 2013 року відповідач розірвав з ним вказаний трудовий контракт за невиконання його умов, визнавши таким, що втратило силу попереднє розпорядження №60 від 14 серпня 2013 року, при цьому порушивши вимоги ст. 149 КЗпП України щодо відібрання від нього письмового пояснення з приводу порушення трудової дисципліни, не мотивувавши, в чому полягає невиконання ним умов контракту, не ознайомивши з документами, що стали підставою для його звільнення, що свідчить про упереджене відношення до нього в.о. голови міської ради Кірсанова О.В., тому позивач просив визнати незаконним розпорядження № 70 від 19 вересня 2013 року, поновити його на посаді начальника КП "ВУКГ", стягнути грошову компенсацію за незаконне звільнення відповідно до п.5.2 контракту в сумі 37 038 грн., заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 16 320 грн. 88 коп. та витрати за надану правову допомогу в сумі 2 000 грн. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року в позові відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить вказане рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт посилається на те, що у судовому засіданні за декілька хвилин до судових дебатів отримав фактично нову редакцію розпорядження про звільнення, з яким його ніхто не знайомив, а тому твердження суду, що він погодився з новим розпорядженням є надуманим і таким, що не відповідає дійсності. Також суд прийшов до безпідставного висновку про те, що його було попереджено про звільнення за два тижні розпорядженням №60 від 14.08.2013 року, яке втратило чинність на підставі нового розпорядження відповідача №70 від 19.09.2013 року. Таке твердження суду апелянт вважає таким, що не відповідає діючому законодавству, тому, що не можна визнати розпорядження, яке втратило чинність, повідомленням його про розірвання контракту. Не звернув увагу суд на те, що від нього ніхто не вимагав письмового пояснення перед звільненням, тобто відповідач не надав йому жодної можливості надати пояснення щодо об"єктивної ситуації, що склалась на підприємстві. Не зазначив суд у рішенні, які ж конкретно пункти контракту були ним порушені, у який період це мало місце та якими доказами це підтверджено. Відповідач посилалась на аналіз діяльності КП „ВУНГ", проведений заступником міського голови Роговинською С.Ю. та на її службову записку, проте про існування таких документів він дізнався тільки в судовому засіданні. Також суд безпідставно послався на витяг із стенограми 42 сесії 6 скликання Ніжинської міської ради від 15.08.2013 року, де нібито було прийнято рішення про його звільнення. Проте, з даної стенограми взагалі не зрозуміло, про що йде мова. Не врахував суд і того, що на підприємстві складне фінансово-економічне становище, стосовно чого він неодноразово звертався до відповідача і зазначав причини виникнення такої ситуації, яка не залежала від нього, як керівника підприємства. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд 1 інстанції прийшов до висновку, що [PERSON], працюючи у відповідача на посаді начальника КП "ВУКГ" на підставі трудового контракту від 16 серпня 2012 року, не належним чином виконував, передбачені цим контрактом, обов'язки, тому Ніжинська міська рада правомірно достроково розірвала цей трудовий контракт відповідно до п. 6.5 і підстав для визнання розпорядження № 70 від 19 вересня 2013 року незаконним нема. Однак погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2012 року між Ніжинською міською радою і [PERSON] укладено трудовий контракт строком на 5 років, згідно з яким позивач приймається на роботу до КП "Виробниче управління комунального господарства" на посаду начальника (а.с.3-11). Розпорядженням №60 від 14 серпня 2014 року [PERSON] достроково звільнено з посади начальника КП „Виробниче управління комунального господарства", розірвавши контракт від 16.08.2012 року №47, у зв"язку з порушенням ним законодавства України та умов укладеного контракту (а.с.13). Розпорядженням Ніжинської міської ради № 70 від 19 вересня 2013 року [PERSON] звільнений з посади начальника КП „Виробниче управління комунального господарства", в зв'язку з невиконанням умов контракту, розірвавши достроково з ним контракт як з керівником комунального підприємства. Вищезазначене розпорядження №60 від 14 серпня 2013 року вважається таким, що втратило чинність (а.с.30). В подальшому, розпорядженням №92 від 21 листопада 2013 року внесено уточнення до розпорядження №70 від 19 вересня 2013 року та викладено його в наступній редакції: „Звільнити [PERSON] з посади начальника КП „Виробниче управління комунального господарства" 19 вересня 2013 року, у зв"язку з невиконанням умов контракту, а саме: п.2.2 (в частині невиконання підприємством збов"язань зі сплати податків, внесення інших обов"язкових платежів до бюджетів та своєчасної виплати заробітної плати працівникам); п.2.5. (в частині незабезпечення виконання запланованих показників фінансово-господарської діяльності підприємства); п.2.18 (щодо незабезпечення своєчасної виплати заробітної плати працівникам підприємства), розірвавши достроково з ним контракт, як з керівником комунального підприємства, відповідно до п.6.5 контракту №47 від 16.08.2012 року" (а.с.77). Контрактом №47 від 16 серпня 2012 року передбачені права та обов'язки позивача, як керівника підприємства, зокрема п.п.2.2, 2.5, 2.18 передбачено обов'язок щодо забезпечення цільового використання державних, місцевих бюджетних коштів, виконання підприємством зобов'язань зі сплати податків, внесення інших обов'язкових платежів до бюджету та своєчасної виплати заробітної плати працівникам, виконання інших функцій підприємства з організації і забезпечення діяльності підприємства, забезпечення виконання запланованих показників фінансово-господарської діяльності підприємства. Пунктом 6.3 контракту передбачено підстави для припинення (розірвання) контракту за ініціативою власника: а) у випадку систематичного невиконання керівником без поважних причин обов"язків, покладених на нього цим контрактом та Статутом підприємства, при доведенні його вини у судовому порядку; б) у випадку одноразового грубого порушення керівником законодавства і обов"язків, передбачених контрактом та Статутом підприємства, у результаті чого наступили значні негативні наслідки для підприємства при доведенні його вини у судовому порядку; При припиненні (розірвання) контракту з підстав обумовлених п.6.3 цього контракту, звільнення проводиться відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України. Відповідно до розділу "Обов'язки власника (ради)" відповідач зобов'язаний гарантувати додержання прав та законних інтересів підприємства, захищати і відстоювати його інтереси в органах державної влади та управління, надавати інформацію на запит керівника, тощо. Встановлено, що на час укладення трудового контракту з [PERSON] підприємство було збитковим, питання його подальшої діяльності розглядалось на нараді 4 січня 2013 року, позивача зобов'язано надати інформацію щодо можливості погашення наявної заборгованості (а.с. 60). На виконання цього доручення [PERSON] надав необхідну інформацію, мав план заходів щодо виходу підприємства з кризового становища, звертався до боржників щодо оплати наданих послуг в сумі 453, 4 тис. грн. та 117, 3 тис. грн. по зимовому прибиранню міста та освітленню (а.с.127-128, 132, 125, 139), ставив до відома міську раду, бюджетну комісію щодо вирішення цих питань та необхідності належного фінансування підприємства (а.с.127,130, 131, 134). Однак, в порушення обов'язку відповідача гарантувати додержання прав та законних інтересів підприємства, захищати і відстоювати його інтереси в органах державної влади та управління міська рада з даного приводу ніяким чином не виконувала свої обов"язки, а 30 квітня 2013 року робота відповідача була визнана незадовільною та поставлено питання про доцільність перебування [PERSON] на займаній посаді (а.с.59). Викладене свідчить, що часткове невиконання позивачем зобов'язань зумовлено поважними причинами і, в першу чергу, пов'язано зі складним фінансово-економічним станом підприємства, яке було і до приходу позивача на дану посаду; існуванням об"єктивних обставин, що не залежали від позивача щодо сплати податкових платежів, обов'язкових внесків до Пенсійного фонду України, виплати заробітної плати, тощо. Вина позивача в цьому в судовому порядку, як це передбачено умовами контракту, не доведена. Крім того, недотримався відповідач і процедури звільнення, так як це передбачено умовами контракту. Підстави для розірвання контракту за ініціативою власника передбачені п.6.3 (а.с.9). Проте, відповідач в розпорядженні не зазначає підставою для розірвання контракту будь-який з його підпунктів, а лише посилається на п.6.5 контракту, в якому тільки зазначено про необхідність попередження позивача про наступне звільнення за 2 тижні. Про звільнення позивача з підстав, передбачених п.6.5, наполягала у судовому засіданні і представник відповідача. Але, як вбачається з трудової книжки позивача все ж таки звільнили з посади начальника КП ВУКГ" за п.8 ст.36 КЗпП України, у зв"язку з невиконанням умов контракту, що передбачено саме п.6.3 контракту (а.с.139). Крім того, в порушення п.6.5 контракту, який передбачає дострокове розірвання контракту з попередженням відповідної сторони за два тижні, Ніжинська міська рада не попередила належним чином позивача про намір достроково розірвати з ним трудовий контракт. Посилання представника відповідача на те, що позивач постійно попереджався про звільнення не підтверджується належними письмовими доказами з даного приводу, а позивач заперечує щодо попередження його про звільнення в усній формі. Розпорядження №60 від 14 серпня 2013 року, на яке посилається відповідач, як на доказ попередження про звільнення позивача 19 вересня 2013 року, не може братись судом до уваги, оскільки воно скасоване самим відповідачем, таким чином втративши чинність. Крім того, апеляційний суд критично ставиться до розпоряджень відповідача, оскільки ним неодноразово уточнювались всі розпорядження про звільнення позивача, в яких не було жодного посилання на ті чи інші порушення умов контракту з боку позивача, і тільки в останньому розпорядженні №92 від 21 листопада 2013 року, яким внесені уточнення до розпорядження №70 від 19 вересня 2013 року, і яке було надано суду в останньому судовому засіданні перед судовими дебатами, є посилання на пункти контракту. Проте, з даним розпорядженням позивача ніхто не знайомив, про що не заперечувала представник відповідача. Прийнято воно 21 листопада 2013 року, рішення суду 1 інстанції постановлено 22 листопада 2013 року. Отже, доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності розпорядження №70 від 19 вересня 2013 року про його звільнення з посади начальника КП "Виробниче управління комунального господарства" є обгрунтованими, тому рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні його позову підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову таким чином. Вимоги про визнання незаконним розпорядження про дострокове розірвання трудового контракту та звільнення з займаної посади, про поновлення його на посаді начальника КП "Виробниче управління комунального господарства", про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню з наведених вище підстав. Вимушений прогул [PERSON] становить 139 днів - з 20 вересня 2013 року (наступного дня після звільнення) по 05 лютого 2014 року (день ухвалення апеляційним судом рішення). Його середньоденний заробіток становить 245 грн. 31 коп. (середня заробітна плата за 2 останні місяці травень-червень до перебування на лікарняному листку складає 14 964 грн.01 коп.:61 день=245грн.31коп.), тому за цей час відповідач повинен сплатити позивачу 34 098 грн. 09 коп. (245 грн. 31 коп. х 139 днів). Вимоги про стягнення компенсації за незаконне звільнення в сумі 37 038 грн. є передчасними, оскільки п.5.2 контракту передбачено її виплату в разі незаконного звільнення, якщо даний факт буде встановлений судовим рішенням. На час пред'явлення позову цей факт не був встановлений. Проте, це не позбавляє позивача права з ухваленим даного рішення суду звернутися з такою вимогою до відповідача і вирішувати ці вимоги відповідно до закону. В зв'язку з частковим задоволенням позову понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача таким чином. [PERSON] звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 806 грн. 88 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави (сума 806 грн.88 коп. включає судовий збір за подачу позову в суд 1 інстанції та за подачу апеляційної скарги, від сплати яких позивач звільнений). Понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню у розмірі 1948 грн.80 коп., виходячи з вимог Закону України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і кримінальних справах" від 20.12.2011 року, Постанови КМ України від 27 квітня 2006 року № 590 „Про граничні розміри компенсації витрат, пов"язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" та з урахуванням часу, потраченого особою, що надавала правову допомогу позивачу, у судових засіданнях у суді 1 інстанції та апеляційному суді.

Outcome: partial