Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

У лютому 2012 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом щодо визнання за [PERSON] права власності на 1 / 2 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. 10 жовтня 2014 року суддею Цимбал І. К. Дарницького районного суду міста Києва винесена ухвала, якою цивільну справу № 2- 5938 / 12 - ц об'єднано з цивільною справою № 753 / 17636 / 14 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно. Об'єднаній справі присвоєно реєстраційний номер № 753 / 17636 / 14. Позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом, з урахуванням змін та уточнень, в якому просила: визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме на 1 / 2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 71, 40 кв. м. В обґрунтування позовних вимог у позові [PERSON], зокрема зазначено, що при житті [PERSON] та [PERSON] перебували у законному шлюбі з 14 лютого 2007 року, остання була непрацездатною, постійно проживала ( була зареєстрована ) разом із [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та відповідно успадкувала, після смерті свого чоловіка, обов'язкову частку у розмірі половини частки, яка б належала їй при спадкуванні за законом ( 1 / 2 ). [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] В обґрунтування позовних вимог у позові [PERSON], зокрема зазначено, що [PERSON] проживав сам, оскільки [PERSON] його покинула, а квартира [ADDRESS] була його особистою приватною власністю. [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів [PERSON], [PERSON] не визнає та оспорює право на спадщину [PERSON], чим створює перешкоди в оформленні спадщини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] яка діє за довіреністю НВІ 223753 від 15 грудня 2016 року, просила задовольнити первинні позовні вимоги, та просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 15 березня 2018 року ( а.с. 164 VІ том справи ) [PERSON] в задоволенні первинного позову просив відмовити, та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити первинні позовні вимоги, та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити первинні позовні вимоги, та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання свого представника не направив, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено в судовому засіданні та слідує з матеріалів справи, що з 14 лютого 2007 року [PERSON] та [PERSON] . перебували в зареєстрованому шлюбі. 23 грудня 2003 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно вона заповіла [PERSON] 10 січня 2011 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно він заповів [PERSON] . [INFO] року [PERSON] помер. [INFO] року [PERSON] . померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі і на квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві власності. 19 жовтня 2011 року [PERSON] звернулася до 22 нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] року [PERSON], який мешкав у квартирі [ADDRESS]. 04 січня 2012 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицієнка В. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] року [PERSON] Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України ( статті 1218, 1231 ЦК України ). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою ( частина друга статті 1220 ЦК України ). Склад спадщини визначається на час її відкриття, тому обов'язковому з'ясуванню підлягає питання про те, яке майно належало [PERSON] на момент його смерті - 0З вересня 2011 року, та яке увійшло у склад спадкової маси. Судом встановлено, що що спірна квартира була придбана [PERSON] під час шлюбу з [PERSON], але за кошти, які особисто належали [PERSON], а тому належала йому на праві особистої власності та визнано право власності за [PERSON] на 1 / 2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Щодо інших спадкоємців за законом після померлого [PERSON] ніж дружина [PERSON] не було та на час його смерті вона була непрацездатною, відповідно мала право на половину від частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, тобто остання мала право на обов'язкову частку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців ( спадкова трансмісія ). Судом установлено, що [INFO] року, на день смерті [PERSON], [PERSON] знаходилась за адресою: [ADDRESS]. Частина даної квартири належала на праві власності і покійній [PERSON], яку вона приватизувала. Тобто остання проживала у своїй власності, яка в подальшому перейшла у власність [PERSON], як спадкоємцю за заповітом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема iз правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо iнше прямо не випливає iз закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до доводів [PERSON], що [PERSON], 1932 року народження, була зареєстрована у [ADDRESS] разом із своїм чоловіком [PERSON], а її перебування за іншою адресою викликане необхідною мірою, у зв'язку з необхідністю у догляді, пов'язаним зі станом здоров'я. Вказаний факт доведений у судовому засіданні та підтверджується висновком експерта № 548/17 від 30.01. 2018 року ( т.6, а.с. 117- 127), згідно якої, що у період з 13.12. 2010 року по 18.10. 2011 року у гр. [PERSON] мало місце значне обмеження її життєдіяльності, що унеможливлювало спроможність своїми силами зебезпечувати власні потреби. А отже, у цей період гр. [PERSON] потребувала сторонньої допомоги для забезпечення умов її життя, обслуговування фізіологічних потреб, а тому викликала необхідність постійного стороннього догляду та допомоги. Отже, слід вважати, стан здоров"я гр. [PERSON] зумовлений його старечим віком та наявними тяжкими хворобами, відповідав критеріям " безпорадного стану", визначеним в Постанові № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року " Про судову практику у справах про спадкування", як " стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування". Згідно зі ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ч.1 ст. 1220 ЦК України передбачає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлої. Разом з тим, відповідно до статті 1223 ч.3 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та за нормою ч. 1 ст. 1258 ЦК України, справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частина 3 ст. 1296 ЦК України передбачає, що відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Зі змісту ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин суд вважає, що первинний цивільний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню , оскільки позивачка довела належними та допустимими доказами наявність свого права власності на частину майна, яке належало її покійній бабусі [PERSON], виходячи з того, що [PERSON] дружина померлого [PERSON] після відкриття спадщини щодо його майна не встигла її прийняти, а тому право на прийняття належної їй частки спадщини, перейшло до її спадкоємиці - [PERSON] , а тому позовні вимоги [PERSON] є такими, що ґрунтуються на вимогах закону та з метою захисту не визнаного права власності необхідно визнати за нею право власності на 1 / 4 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Водночас, на підставі встановлених в судовому засіданні обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] також ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню, виходячи з того, що [PERSON] реалізувала своє право на прийняття спадщини за законом після померлого [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк (за ст.1270 ЦК України - 6 місяців з часу відкриття спадщини, тобто, за ч. 2 ст. 1220 ЦК України з дня смерті), та не здійснила відмову від прийняття спадщини, а тому за [PERSON] слід визнати право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме на 1 / 4 частини квартири [ADDRESS]. Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини '' втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне '' ( справа '' Ятрідіс проти Греції ''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише '' на умовах, передбачених законом '', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію '' законів '' ( справа Україна - Тюмень проти України '' ) рішення від 22 листопада 2007 року. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь - які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь - які треті особи ( враховуючи державу ), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", слід визначити судовий збір зі сторін пропорційно до заявлених позовних вимог. На відставі вищевикладеного та

Outcome: partial