Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати заповіт [PERSON], посвідчений 7 липня 2011 року за №1-984 державним нотаріусом четвертої державної нотаріальної контори м. Полтава Ткаченко Наталією Володимирівною - недійсним. На підтвердження своїх вимог позивач вказувала, що [INFO]. у віці 71 років помер [PERSON], що мешкав за адресою [ADDRESS]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частини домоволодіння по [ADDRESS], яка належала останньому відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 1988р. та договору дарування від 1989 р. та банківського вкладу за договором №1598 ПАТ "Полтава-Банк". Єдиним спадкоємцем померлого є його неповнолітній онук, син позивачки, [PERSON], оскільки син померлого, батько її сина та її чоловік [PERSON] помер [INFO]. Про смерть [PERSON] [INFO] повідомили телефоном працівники 4-ої Полтавської міської клінічної лікарні, де останній лікувався в терапевтичному відділенні. У встановлений законом термін, а саме 20.12.2013 р. позивачка в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] звернулася до Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де їй повідомили, що померлим [PERSON] дійсно був складений заповіт на користь [PERSON], а саме 7.07.2011п. за №1-984 посвідчений державним нотаріусом Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори Ткаченко Н.В. Однак за життя [PERSON] неодноразово висловлював свою волю щодо свого майна, а саме що єдиним спадкоємцем є його онук [PERSON] Постійно підтримували родинні зв'язки з померлим, допомагали по господарству, коли він лежав в лікарні навідували його, купували ліки, але він ніколи не розповідав про те, що має намір скласти заповіт, більш того неодноразово в присутності своїх сусідів - співвласників будинку висловлював свою волю, а саме те, що все майно перейде онукові. Крім того, [PERSON] за життя страждав на психічну хворобу у зв'язку з чим лікувався в Полтавській обласній клінічній психіатричній лікарні ім.. Мальцева в 1989 р., в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері у 1999 р., мав групу інвалідності по психічному захворюванню у зв'язку з чим вийшов на пенсію у віці 47 років і з того часу ніде не працював. За життя [PERSON] відповідача [PERSON] в його домі ніколи не бачила , хоча чула від померлого, що останній привозив куплені [PERSON] в великій кількості продукти харчування, бо в нього є машина, тобто відповідач часто бував у померлого, сусіди розповідали, що бачили як відповідач приходив до нього з дитиною, що свідчить про те, що [PERSON] знав про загальний стан [PERSON], як до речі і всі сусіди, що спілкувалися з померлим, міг неодноразово спостерігати зміни його настрою та поведінки та міг скористатися цим, що дає підстави вважати, що під час складання заповіту [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, що і стало підставою звернення до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримувала та прохала суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] прохала суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи органу опіки та піклування Октябрської районної у м. Полтава ради Красносвободцева А.С. прохала суд прийняти рішення найкраще для дитини. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, встановив наступне. [PERSON] є онуком померлого [PERSON], що підтверджується наступним. [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.09.1997 р. (а.с.9). [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.06.1967 р. (а.с.8). [PERSON] помер [INFO]., що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 березня 1999 р. (а.с.7). [PERSON] була дружиною [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.12.1995 р.(а.с.7). [PERSON] помер [INFO]., що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого повторно серії [NUMBER] від 12.10.2013 р. (а.с.6). 07 липня 2011 року державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори посвідчено заповіт [PERSON]. (а.с.39). Позивач вважає, що в момент посвідчення вказаного заповіту від 07.07.2011 року Заповідач [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними з підстави наявності в останньої психічного розладу, що мав прояв в поведінці: часті зміни настрою, став замкнутим, перестав спілкуватися з сусідами, зловживав спиртними напоями, в період та після запоїв втрачав пам'ять і не міг сказати що робив та що відбувалося в цей час. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З даного слідує, що в такій категорії спорів слід виходити з таких умов: по-перше, фізична особа, що укладала правочин повинна бути дієздатною, по-друге, у момент вчинення правочину ця особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тобто, йдеться про тимчасовий стан, при якому людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій або керувати ними). Заповідач [PERSON] за життя недієздатним у встановленому законом порядку не визнавався. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснювала, що [PERSON] був її колишнім чоловіком, що вона розлучилась з чоловіком коли сину було років 7. З ним неможливо було жити, був дуже жорстокий, самолюбивий. Трошки зловживав алкоголем. Син ходив до нього, їздив до психлікарні. Симптоми порушення психіки проявлялись. Дізналася, що [PERSON] стала невісткою, родився внук, [PERSON] внука признавав. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснювала, що разом з позивачем декілька разів ходили провідувати [PERSON] Неадекватно себе вів, переключався з однієї теми розмови на іншу. Бігав по кімнаті. Ходила разом з [PERSON], щоб їй не було страшно. [PERSON] також ходив до [PERSON], спілкувався з ним. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснювала, що познайомилась з [PERSON] близько 4 років тому, коли він потрапив до лікарні. Був дуже важкий, сам себе не обслуговував, коли йому стало легше, виписали його, попросив, щоб за ним доглядали. Ходила до нього до дому, обробляла. [PERSON] допомагав по господарству, допомагала прибирати, прати. Був дуже своєрідний, був упертий, лікувався народною медициною. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснювала, що працювала листоношею з 2010 р., будинок [PERSON] на її дільниці. Хочеться поговорити, любив народну медицину, виписував дуже багато газет і журналів, йдучи до дому прохожу його будинок, ніколи не бачила позивача, говорив тільки про відповідача. На вигляд не був неадекватний, одержував пенсію, перераховував гроші. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснював, що [PERSON] був його сусідом, жив напроти. Ніхто, крім [PERSON] та медсестри не ходив до нього. Не зловживав алкогольними напоями, з ним не випивав та п'яним його не бачив. З дослідженої судом медичної картки стаціонарного хворого №3081 [PERSON], встановлено, що "поступил 7.05.1989 г. больной последнее время страдает гипертонической болезнью. Спиртным никогда не злоупотреблял. По характеру всегда был замкнутым, малообщительным "от матери наследовал шептание, которым излечивал различные заболевания ". Возвращаясь из командировки из Севера в Полтавском аэропорту имело место дезориентировка в месте, грубая ориентировка во времени, не знал, как добраться домой, просил посторонней помощи, был доставлен в 1-ю горбольницу, затем в психиатрический стационар. При поступлении давал нелепые показания. Во время пребывания в отделении эпизодически отмечался страх, тревога. Контакт с больным неровный. Выписан 18.07.1989 г. С диагнозом: "Сосудистый (гипертонический) психоз с эпизодами спутанности сознания у личности с шизоидными чертами характера" Сопутствующий диагноз: "Гипертоническая болезнь второй степени. Церебральный атеросклероз, неврастеническая стадия. ИБС аорто-коронарный кардиосклероз. Хр. Обструктивный бронхит. ХНК 1-ІІ ст. ". Неспроможність дієздатної особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними може бути викликана різними обставинами: нервовим стресом, шоком від фізичної травми, алкогольним або наркотичним сп'янінням, перебуванням під дією медичних препаратів, що уповільнюють психомоторні реакції, тощо. Суду слід також встановити форму вияву стану особи, при якому вона не усвідомлювала значення своїх дій станом на момент укладення правочину. З метою встановлення форми вияву стану [PERSON] при якому він не усвідомлював своїх дій станом на момент укладення одностороннього правочину, ухвалою суду від 03 липня 2014 року, за клопотанням позивача, була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Полтавської обласної психіатричної лікарні ім.. О.Ф.Мальцева (м. Полтава, вул. Медична, 1). При проведенні дослідження були використані наявні у справі письмові документи, особиста медична картка амбулаторного хворого з Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру [PERSON] в оригіналі, а також покази свідків, допитаних у судом під час проведення судового засідання. Висновком експертів встановлено наступне: [PERSON], [INFO], на час складання заповіту 07.07.2011 року страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїчної форми, стан ремісії з помірно-вираженим дефектом особистості. Ступінь нервово-психічних порушень у [PERSON] внаслідок наявного психічного захворювання був таким, що не позбавляв, але істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 07.07.2011 р. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 р., право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Таким чином, дослідивши висновок експертів, суд дійшов висновку, що Заповідач [PERSON] в момент укладення заповіту був у такому стані, який істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 07.07.2014 р., що свідчить про те, що даний правочин не відображав справжню волю Заповідача. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Суд вважає, що сторони повинні сприяти своєчасному і добросовісному в межах можливостей зібранню доказів, і якщо отримання доказу буде залежати від безпосередніх своєчасних дій сторони, що його вимагає, - вона повинна їх здійснити (за виключенням поважності причин), в іншому випадку, відбудеться безпідставне затягування судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 212 ЦПК України).

Outcome: approved