Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

07 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить відібрати від неї їх спільну малолітню дитину та повернути до попереднього місця проживання. Свої вимоги мотивує тим, що з 28.04.2012 року вони з відповідачкою перебували у шлюбі. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. На даний час шлюб між ними розірвано та рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 17.08.2016 року № 214 місце проживання дитини визначено з позивачем. 31.08.2016 року відповідач не зважаючи на вищезазначене рішення самочинно, без його на те згоди, змінила місце проживання їхньої спільної доньки, викравши її. Повернути дитину добровільно відмовляється Враховуючи, що відповідачка хворіє на заразну форму туберкульозу, яка є небезпечною для оточуючих, перебування дитини разом з нею є небезпечним для її життя та здоровя, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не зявилась, причину неявки суду не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена вчасно і належним чином. Представник третьої особи підтримала позовні вимоги позивача та також просила про їх задоволення. Вислухавши позивача та представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження Серії І-ФП № 247083 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області 09.06.2016 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 3). Рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради № 214 від 17.08.2016 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з її батьком [PERSON] Відповідно до акту обстеження умов проживання в [INFO] створені всі необхідні для дитини умови проживання (а.с. 18) Відповідно до повідомлення Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» № 2086/01-03 від 05.08.2016 року [PERSON], [INFO], перебуває на обліку в протитуберкульозному кабінеті СМСЧ-2 з приводу Дисемінованого мультирезистентного туберкульозу легень з деструкцією, баціловиділювач, тобто страждає на заразну форму туберкульозу та складає небезпеку для оточуючих (а.с. 5). Згідно виписки № 73 з медичної картки амбулаторного хворого ТБ 09, [PERSON] з 05.05.2016 року по 14.07.2016 року перебувала у відділенні Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру з диагнозом Диссемінірований туберкульоз обох легень фаза інфільтрації та розпаду, була виписана за заявою (а.с. 20). Відповідно до виписки з медичної карти № 47 [PERSON], [INFO], 10.05.2016 року поступила на стаціонар для проведення додатково обстеження з ціллю виключення активного туберкульозного процесу. При рентгенолігічному обстеженні в НОПТД 21.04.2016 року підозра на внутрішньогрудні лімфовузли. Туберкульозній контакт з бабусею, яка з 2006 року та по теперішній час хворіє на фіброзно-каверозний туберкульоз. У матері дессемінірований туберкульоз легень. 13.06.2016 року [PERSON] Вибула з стаціонару та їй було рекомендовано продовжити курс профілактичного лікування до 3-х місяців (а.с. 19 ). Допитана в судовому засіданні [PERSON] показала суду, що 31.08.2016 року гуляла на дитячому майданчику в дворі будинку № 42 по вулиці Дружби народів в м. Южноукраїнську в обідній час та бачила як [PERSON] приїхала на автомобілі світлого кольору, підбігла до [PERSON], яка в той час також гуляла зі своєю дитиною та з дитиною [PERSON] - [PERSON] у дворі даного будинку та з погрозами забрала малолітню [PERSON] і повезла у невідомому напрямку. Свідок [PERSON] дала покази аналогічні показам свідка [PERSON] додавши, що [PERSON] погрожувала їй плюнути в дитячу коляску, в якій знаходилась чотиримісячна дитина [PERSON] заразивши останню таким чином хворобою, на яку вона хворіє, а саме туберкульозом. Частиною 1, ст. 3 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 р., визначено, що в усiх дiях щодо дiтей, незалежно вiд того, здiйснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соцiального забезпечення, судами, адмiнiстративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню iнтересiв дитини. В силу ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про стан здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). Ч. 1 ст. 162 СК України регламентує, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. \~ В ст. 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред'явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання.\~Всупереч даній презумпції та відповідно до висновку за матеріалами перевірки Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області 31.08.2016 року [PERSON], яка є матірю малолітньої [PERSON], 2012 року забрала свою малолітню доньку та поїхала в невідомому напрямку. За змістом ч. 1 ст. 170 СК України Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.1998 року № 16"Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" \~роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що при залишенні дитини з матірю буде небезпечним для її здоровя суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. У справах про відібрання дитини і повернення її тому з ким вона проживала суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місць (п. 5 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved