Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали між собою шлюб 5.02.2003 року. В період спільного подружнього життя вони придбали за спільні кошти подружжя автомобіль ГАЗ 3110, вантажний причіп ПФ „Фермер" та побудували гаражний бокс [NUMBER], розташований в м. Києві, вул. Пухівська, 2 на території КМО „Військовий автоаматор" Колективного підприємства „Автокомплекс". Членство в гаражному кооперативі було оформлено на відповідача, який і займався будівництвом. На даний час будівництво завершено, сторони користуються ним, але бокс не введений в експлуатацію і не отримано свідоцтво право право власності. Як дізналась позивач, відповідач відчужив все придбане раніше їх спільне майно іншим особам, тому просять стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частину вказаного майна, а саме: 20 000 грн. вартості автомобілю ГАЗ 3110; 1499 грн. вартості вантажного причепу ПФ „Фермер" і 48500 грн. вартості гаражного боксу [NUMBER]. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що позивач не вірно визначила вартість автомобіля ГАЗ, а саме: замість встановлення його дійсної ринкової власності вона знайшла якусь незрозумілу середню величину вартості автомобіля, а провести експертизу не бажає. Тому 1/2 частина грошової компенсації визначена з порушенням закону. Крім того, відповідач не був власником гаражного боксу, тому стягнення з нього грошової компенсації є незаконним. Також при купівлі вказаного майна сторони використовували свої особисті кошти, а позивач та її представник не довели у судовому засіданні, що вказані кошти були спільним сумісним майном подружжя. Заслухавши сторони, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб 5.02.2003 року, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №135 (а.с.9). У відповідності до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В період спільного подружнього життя сторони придбали 5.08.2008 року за спільні кошти подружжя автомобіль ГАЗ 3110 (а.с.10), 7.09.2009 року - вантажний причіп ПФ 01 „Фермер", заводський номер [NUMBER], сплативши за нього 2 999 грн., що підтверджується товарним чеком магазину „6 КАРЗ" та талоном [NUMBER] на гарантійний ремонт причепа (а.с.50-51), та побудували гаражний бокс [NUMBER], розташований в м. Києві, вул. Пухівська, 2 на території КМО „Військовий автоаматор" Колективного підприємства „Автокомплекс" на підставі договору забудови №3215 від 30.05.2006 року, укладеного між [PERSON] та КП „Автокомплекс". Членство в гаражному кооперативі було оформлено на відповідача, який і займався будівництвом. На даний час будівництво завершено, сторони користуються ним, але бокс не введений в експлуатацію і не отримано відповідачем свідоцтво право право власності. На день розгляду справи шлюб між сторонами не розірвано. Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі, тому суд вважає такі обставини, що не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами ч.1-3, ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також не заперечувалось сторонами по справі і доведено в суді, що вказані спірне майно відчужене [PERSON] іншим особам. Так, 29.09.2016 року відповідач продав автомобіль ГАЗ-3110, д.н.з.[NUMBER], білого кольору, 2000 року випуску своєму синові [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного у територіальному сервісному центрі МВС 8041 РСЦ МВС в м. Києві (а.с.40), а також того ж дня здійснив на нього ж перереєстрацію вантажного причіпа ПФ 01 „Фермер", заводський номер [NUMBER] на підставі договору №8041/2016/097946 від 29.09.2016 року (а.с.76-77). Членство у КМО „Військовий автоаматор" Колективного підприємства „Автокомплекс" відповідач перевів на свого сина [PERSON] і останній користується та володіє гаражним боксом [NUMBER] (а.с.42; 71; 73). Як рекомендує п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За змістом п.п.2, п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, в судовому засіданні достаменно встановлено, що придбане сторонами по справі майно: автомобіль, причіп, побудований гаражний бокс, в період їх шлюбу є спільним сумісним майном даного подружжя. Вказане підтвердив і допитаний в судорвому засіданні в якості свідка [PERSON] Ствердження відповідача та його представника про те, що вказане майно купувалось за особисті кошти кожного із сторін не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і не були спростовані будь-якими іншими доказами по справі. Оскільки описане майно було відчужене відповідачем в період шлюбу без відома і згоди позивача, тому його вартість враховується при поділі майна подружжя. Як стверджувала позивач в судовому засіданні, вантажний причіп ПФ 01 „Фермер", заводський номер [NUMBER], сторони придбали 7.09.2009 року, сплативши за нього 2 999 грн., що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні (а.с.50-51), тому грошова компенсація 1/2 частини його вартості в розмірі 1 499 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку поділу майна подружжя. Крім того, за змістом висновку експерта будівельно-технічного дослідження №12/12/16 від 12.12.2016 року ринкова вартість гаражного приміщення [NUMBER], площею 48 м2 не введеного у експлуатацію становить 97 000 грн., будівельна готовність гаражу 100% (а.с.78-94). Виходячи з викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі 1/2 частини вартості незавершеного будівництва, яка складає 48 500 грн. в порядку поділу майна подружжя. Таким чином, позовні вимоги щодо вказаного вище майна необхідно задовольнити. Однак не підлягають задоволенню вимоги позову про стягнення 20 000 грн. 1/2 частини вартості автомобіля ГАЗ 3110, оскільки позивач, не оглядаючи вказаний транспортний засіб, виходила із середньо статистичної вартості такого автомобіля, хоча судова практика передбачає визначати дійсну ринкову вартість майна на час розгляду справи. При цьому жоден із сторін не заявляв клопотань і не бажав призначити по справі судової автотоварознавчої та/або судової будівельно-технічної експертизи (експертиз). Згідно ст.133; 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1 102 грн. 42 коп. судового збору, сплачених нею при зверненні до суду, пропорційно задоволених позовних вимог, в частині 88 грн. судового збору, щодо яких відмовлено в задоволенні позову, необхідно відмовити.

Outcome: partial