Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд: - стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; - скасувати накази про його переведення в посаді слюсаря 5 розряду на час між опалювального сезону в 2011 році (наказ №75 від 31.03.2011 року) та в 2012 році (наказ №90 від 02.02.2012 року); - стягнути на його користь недоплачений заробіток до 1,0 тарифної ставки за період припинення опалювального сезону в 2011 та 2012 рр.; - стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 10.04.2013 року наказом №1066 від 01.04.2013 року його було звільнено з порушенням ст.47 КЗпП України, оскільки трудову книжку йому було видано лише 12.05.2013 року, в той же день з ним провели частковий розрахунок. Остаточний розрахунок по звільненню був проведений лише 28.05.2013 року, тобто по спливу 49 днів. Затримка розрахунку в робочих днях складає 34 дні, середньоденна заробітна плата складає 196,53 грн., отже підлягає до стягнення 6682,02 грн. Починаючи з квітня 2011 року та по день звільнення на кожен випадок між опалювальними сезонами роботодавець примушував його до подання заяви про переведення на іншу роботу, яка оплачувалась у пів ставки. Такі накази видавались двічі: №75 від 31.03.2011 року та №90 від 02.04.2012 року, з ними його навіть не ознайомили. У дійсності ніякого переведення на іншу роботу не було, оскільки він залишався працювати на тому самому робочому місці та продовжував виконувати ту саму роботу, тобто обов'язки слюсаря 5 розряду Бабушкінського теплового району, згідно посадової інструкції. Єдиною метою видання роботодавцем цих наказів було зниження його фактичного заробітку вдвічі. Посилаючись на ст.32 КЗпП України зазначає, що не вважається переведенням на іншу роботу та не потребує згоди працівника, виконання роботи, обумовленої трудовим договором. При зміні істотних умов праці робітник має бути поставлений до відома за 2 місяці, що має бути оформлено відповідним наказом. Внаслідок видання вказаних наказів він поніс матеріальні збитки у сумі 16 800 грн. за періоди: квітень - жовтень 2011 року та квітень - жовтень 2012 року. Через невиплату усіх приналежних при звільненні сум у день розрахунку, створенню роботодавцем умов, що погіршують його стан відповідно до раніше укладеного трудового договору, він зазнав моральної шкоди, яку оцінює в 5000 грн. Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що насправді ніякого переведення не відбувалось, усі заяви він писав під диктовку начальника відділу кадрів. Моральну шкоду обгрунтував погіршенням стану здоров'я та потребою значних зусиль для поновлення здоров'я, на підтвердження чого надав виписки лікарів. Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, за змістом яких позивач пропустив строк звернення до суду з такими вимогами, всі належні до виплати суми позивачу були виплачені можливо із затримкою. Просив застосувати до вимог позивача позовну давність. Заслухавши думку сторін, прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, у зв'язку з наступним. Спірні правовідносини, виниклі між сторонами, врегульовані Конституцією України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, Кодексом законів про працю України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 та Цивільним кодексом України 2003 року. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 18.04.1994 року позивач прийнятий на роботу на посаду слюсаря 4 розряду Підприємства теплових мереж м. Дніпропетровська, 01.02.1995 року присвоєно 5 розряд. 02.10.2002 року позивача звільнено за власним бажанням, а 03.10.2002 року прийнято на роботу слюсаря 5 розряду Бабушкінського районного філіалу, який 01.07.2007 року був перейменований в Бабушкінський тепловий район. 01.04.2011 року начальником теплового району Джергаловою А.Л. погоджено заяву позивача про переведення його на період між опалювального сезону 2011-2012 рр. на пів ставки. 31.03.2011 року відповідачем видано наказ - розпорядження №75 про переведення позивача [PERSON] з 01.04.2011 року з посади слюсаря з КВПтаА 5 розряду на ту саму посаду, того ж теплового району, проте з половинним тарифним окладом. 13.10.2011 року до трудової книжки позивача внесено запис про переведення "там же" слюсарем п'ятого розряду на час опалювального сезону 2011-2012 рр. 03.03.2012 року відповідачем винесено наказ №129 про скорочення штату, відповідно якого підлягає скороченню з дотриманням вимог ст.49-2 КЗпП України позивач, з посади слюсаря з КВПтаА 5 розряду. Частиною 1 ст. 492 КЗпП України, передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонал попереджають не пізніше ніж за два місяці. 20.03.2012 року позивачем складено заяву про переведення його на період між опалювального сезону 2012-2013 рр. на пів ставки. 02.04.2012 року відповідачем за типовою формою №П-5 складено наказ-розпорядження №90 про переведення [PERSON] з 09.04.2012 року з посади слюсаря з КВТПтаА 5 розряду на ту саму посаду, того ж теплового району, проте з половинним тарифним окладом. 09.04.2012 року до трудової книжки позивача внесено запис про переведення "там же" слюсарем п'ятого розряду на час між опалювального періоду 2012 року. 15.10.2012 року позивачем на ім'я директора МКП "Дніпропетрвоські міські теплові мережі" складено заяву про переведення на посаду слюсаря 5 розряду на час опалювального сезону 2012-2013 рр. з 15.10.2012 року. 10.10.2012 року відповідачем винесено наказ №271 про переведення позивача з 15.10.2012 року на іншу роботу, на час опалювального періоду 2012-2013 рр. слюсарем 5 розряду. Відповідно до трудової книжки позивача, 15.10.2012 року позивача переведено "там же" слюсарем п'ятого розряду на час опалювального сезону 2012-2013 рр. 10.04.2013 року до трудової книжки позивача внесено запис про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення від 01.04.2013 року строку трудового договору). З 01.04.2013 року по 12.04.2013 року позивач згідно з листком непрацездатності серії АГГ №115350 знаходився на лікарняному. 01.04.2013 року відповідачем видано наказ №1066 про звільнення з 10.04.2013 року з посади слюсаря 5 розряду [PERSON] на підставі п.2 ст.36 КЗпП України ( за закінченням строку трудового договору) та у зв'язку з доповідною запискою начальника Бабушкінського теплового району. Про винесений наказ №1066 позивача сповіщено шляхом направлення письмового повідомлення №873 від 10.04.2013 року. Окрім того, відповідно наказу №1066 від 10.04.2013 року, позивач ознайомився з ним 16.04.2013 року. Згідно виписки ПАТ КБ "Приват Банк" щодо руху грошових коштів по розрахунковому рахунку позивача, відкритому для зарахування заробітної плати, 05.04.2013 року на картку зараховано 1666,33 грн. в якості оплати заробітної плати за березень 2013 року, 23.04.2013 року на картку зараховано 951,95 грн. в якості компенсації за невикористану щорічну відпустку, 08.05.2013 року на картку зараховано 798,35 грн. в якості оплати лікарняного листка, 24.05.2013 року на картку зараховано 638,68 грн. в якості оплати лікарняного листка. Відповідач, заперечуючи проти позову та визнаючи факт затримки розрахунку при звільненні, вважає, що позовні вимоги пред'явлені з пропуском тримісячного строку позовної давності, що викладено у представлених суду запереченнях на позовну заяву. Згідно довідки відповідача №567, середньомісячний заробіток [PERSON] станом на 01.04.2013 року склав 3930,53 грн. Згідно довідки відповідача №566, середньомісячний заробіток [PERSON] станом на 01.04.2012 року склав 4500,94 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25.11.2013 року, залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, відмовлено. Відповідно до ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги про визнання наказів про переведення на іншу роботу незаконними, суд виходить з того, що у дійсності мало місце не переведення на іншу роботу, а зменшення оплати праці та робочого часу, за письмової згоди позивача, який був обізнаний про сезонний характер роботи підприємства. Суд погоджується з доводами відповідача, щодо пропуску позивачем строку позовної давності по вимогам про визнання наказів про переведення на іншу роботу незаконними, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Позовні вимоги про стягнення суми матеріального збитку, обґрунтовані недоплатою заробітної плати в розмірі 50% посадового окладу задоволенню не підлягають, оскільки протиправність переведення позивача на іншу роботи, з іншою оплатою праці не встановлена. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з цим, до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку строк позовної давності не застосовується, тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення за наступним розрахунком: звільнення (припинення трудового договору) відбулось 10.04.2013 року, однак 10.04.2013 року позивач не працював, оскільки перебував на лікарняному з 01 квітня 2013 року по 12.04.2013 року, отже остаточний розрахунок мав відбутись 15.04.2013 року (найближчий робочий день), однак остаточний розрахунок з позивачем проведено 08.05.2013 року. Відповідно наданих в судовому засіданні пояснень представника відповідача 23.04.2013 року позивачу перераховано 951,95 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 08.05.2013 року позивачу перераховано 798,35 грн. - лікарняні які виплачує підприємство. 24.05.2013 року позивачу було перераховано 638,68 грн. - лікарняні, які виплачує фонд соціального страхування. Таким чином, виплата всіх сум, що належали позивачу від підприємства, були здійснені 08.05.2013 року. Відповідно до наказу відповідача №121 від 25.03.2013 року "про організацію праці на підприємстві в квітні 2013 року" неробочими днями визначили 12,19,26 квітня 2013 року. Відповідно до наказу відповідача №177 від 26.04.2013 року "про організацію праці на підприємстві у травні 2013 року" неробочими днями визначили 03,10 травня 2013 року/замість 17,24 травня 2013 року/. Наказом відповідача №08 від 21.01.2013 року "про зміну умов виробництва та організації праці на підприємстві у міжопалювальний період 2013 року" встановлено для працівників підприємства працюючих по однозмінному графіку роботи, неповний робочий день тривалістю 7 годин та неповний робочий тиждень тривалістю 4 дні. Враховуючи викладене, строк затримки розрахунку при звільненні становить 13 робочих днів. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати. У відповідності з абз. 3 п. 2 вказаної норми, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. В силу абз. 1 п. 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Згідно довідки відповідача №567, середньомісячний заробіток [PERSON] станом на 01.04.2013 року склав 3930,53 грн. Згідно табелів обліку використання робочого часу за січень, лютий, березень 2013 року, середня кількість відпрацьованих позивачем днів складє 20. Тобто, середньоденна заробітна плата позивача складає 196,52 грн./3930,53 грн. : 20 днів/ Таким чином, на користь позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 2554,76 грн./196,52 грн. Х 13 днів/ Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд приймає до уваги, що право на оплату праці є одним із найбільш важливих соціальних інститутів, порушення якого тягне за собою череду негативних наслідків для працівника, тому з огляду на затримку розрахунку при звільненні, та виходячи з засад розумності і справедливості, суд вважає доцільним визначити розмір відшкодування в сумі 500 грн., оскільки стягнення моральної шкоди не повинно призводити до надмірного незаконного збагачення позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial