Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до вищевказаних відповідачів про визнання недійсним договору іпотеки від 13 червня 2008 року (надалі - Договір). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про недодержання відповідачами по справі, на момент укладення оспорюваного за предметом позову правочину, вимог цивільного законодавства, внаслідок чого завдано шкоди охоронюваним правам та інтересам позивача, в частині права власності на частку в іпотечному майні. Суть допущених порушень, за твердженням позивача, полягала в тому, що у відповідача (1) - [PERSON] було відсутнє право на повне розпорядження нерухомим майном, а саме будинком по [ADDRESS] (надалі - домоволодіння), так як вони обоє були фактичними співвласниками вказаного об'єкту нерухомості, про що свідчить рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.06.2014 року. Вказаним судовим актом частково визнано недійсним та скасоване свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.04.2008 року, яке було видане на ім'я відповідача (1). Таким чином, позивач, як співвласник спадкового майна, яке успадкував після смерті батька, згоду на передання його в іпотеку банківській установі не надавав, тому спірний правочин підлягає визнанню недійсним. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 358, 361, 578, 1268, 1270 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 6 Закону України «Про іпотеку». Представник позивача, в процесі судового розгляду справи, позовні вимоги підтримав повністю з мотивів викладених у позовній заяві. Як на підставу для задоволення позову посилався на порушення майнових прав його довірителя внаслідок укладення оспорюваного за предметом позову правочину. Разом з тим, заперечив можливість застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав та інтересів позивач дізнався лише у 2012 році. Представник відповідача (3), прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнав повністю, з посиланням на те, що на момент укладення договору, всі вимоги необхідні для його цивільно - правової реалізації були дотримані, а відповідач (1), на підставі відповідних правовстановлюючих документів була єдиним власником спірного об'єкта нерухомості. Крім того, наголосив на необхідності застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності, та відмови у задоволенні позовних вимог по цій причині. Відповідачі (1) (2) та третя особа, за умови їх належного повідомлення про час і місце судового розгляду справи в судове засідання не з'явилися (а.с. 27, 53, 56, 57). Поряд з цим відповідач (1) подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, визнавши позовні вимоги при цьому в повному обсязі. Заслухавши доводи та заперечення сторін, а також дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. В матеріалах справи міститься копія оспорюваного за предметом позову Договору, дані якого свідчать про те, що 13 червня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] по кредитному договору від 13.06.2008 року №253, іпотекодавецем - майновим поручителем - [PERSON] було передано ВАТ «Державний ощадний банк України» (надалі - Банк) в іпотеку домоволодіння (а.с. 7-8). Також, в матеріалах справи наявна копія рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 червня 2014 року, яким визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 квітня 2008 року, видане на ім'я [PERSON]. Також, на підставі вказаного судового акту, визнано за позивачем право власності на Ѕ частку житлового домоволодіння, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (а.с. 9-10), про що, в подальшому було внесено відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Витяг, а.с. 11). Як свідчать наявні у матеріалах справи доказові матеріали (а.с. 9-10), позов заявлено особою, яка вважає порушеними свої майнові права, внаслідок укладеного правочину. По відношенню до цього суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова №9) зазначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд констатує також наступне. Так, відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України (частини перша - третя), право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Разом з тим, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників (стаття 578 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя ст. 1268 Цивільного кодексу України). В свою чергу, правовідносини щодо передачі в іпотеку майна, що перебуває у спільній власності, урегульовані ст.ст. 5, 6 Закону України «Про іпотеку». Згідно із правовими нормами, які містяться у вищевказаних статтях, майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено законом (частина третя статті 5 Закону України «Про іпотеку»). Передача в іпотеку нерухомого майна, яке іпотекодавцю не належить, законом не передбачена, оскільки тільки власнику належить право розпорядження майном (статті 316, 319 ЦК України, стаття 5 Закону України «Про іпотеку»). У відповідності з правовими приписами частини третьої ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. Приймаючи до уваги положення вищевказаних законодавчих актів, які були чинним на момент укладення оспорюваного за предметом позову правочину, слід констатувати порушення майнових прав позивача, внаслідок передання відповідачем (1) в іпотеку Банку домоволодіння, оскільки [PERSON] поряд з його матір'ю були фактичними співвласниками спірного об'єкту нерухомості, після смерті [PERSON]. Незважаючи на це, домоволодіння було передано в іпотеку банківській установі без згоди та відому на це позивача, як співвласника будинку. Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору були порушенні вищевказані вимоги закону. Відповідно до частини першої ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами (стороною) вимог, які встановленні частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 названого Кодексу. По відношенню до цього не приймаються до уваги доводи представника банківської установи відносно того, що на момент укладення договору іпотеки (2008 рік), відповідач (1) була єдиним власником домоволодіння, а право часткової власності на нього за позивачем було визнано лише в 2014 році, оскільки у відповідності до частини третьої ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Даний висновок суду у повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду України, при перегляді вказаним органом судової влади, судових рішень з питань неоднакового застосування законодавства (постанови: - від 30.10.2013 за наслідками перегляду ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБИ_1 до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк", ОСОБИ_2, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБИ_3, про визнання договору іпотеки недійсним; - від 14.05.2014 за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору іпотеки недійсними за заявою [PERSON] про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2013 року), яка є обов'язковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам справ, які переглядалися Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України. Поряд з цим, стороною по справі, а саме представником відповідача (3), заявлено суду клопотання про застосування до вимог за предметом позову строку позовної давності, та відмови у задоволенні позовних вимог по цій причині. Аналізуючи підставність заявленого клопотання, суд зазначає наступне. Пленум Верховного Суду України в абзацах другому та третьому п.11 постанови від 18.12.2009 р. №14 „Про судове рішення у цивільній справі") роз'яснив наступне: «оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В іншій постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" (абзац перший п. 26) зазначено, що: «під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення». Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п'ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012). Значення позовної давності полягає у тому, що саме цей інститут цивільного права є однією з гарантій захисту прав і обов'язків особи за національним законодавством України, а саме - визначає стабільність цивільно-правових відносин, виховує та дисциплінує учасників цивільно-правових відносин, є стимулом до активного використання ними власних прав. Позовна давність, за визначенням даним у ст. 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Кодексу, частина перша якої пов'язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. В свою чергу, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Згідно з нормативним правилом, яке міститься в частині четвертій ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності. Як зазначено позивачем в позовній заяві (а.с. 4), а також його представником в суді, строк позовної давності, за їх доводами, не є пропущеним, оскільки тільки у 2012 році позивачу стало відомо, що відповідач (1) отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно в цілому, і лише з цього моменту позивачу стало відомо про існування обтяження на спадкове майно на підставі іпотечного договору. Поряд з цим, суд при ухваленні судового рішення виходить з наступного. Як вже зазначалося судом, початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Однак, у випадку звернення до суду позивача з позовом, слід враховувати те, що позовна давність має обчислюватиметься від дня, коли він довідався про порушення свого права. В матеріалах справи міститься копія рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.01.2014 по справі №0707/9391/2012, яке набрало законної сили. У вказаному судовому акті містяться покази [PERSON] (позивача по даній справі) як свідка (а.с. 35 зворот). Зокрема, у процесі судового розгляду справи №0707/9391/2012 [PERSON] показав суду, що на час оформлення договору іпотеки на будинок його мамою - [PERSON] у 2008 році він, його дружина та троє дітей проживали у будинку. Згідно з приписами частини третьої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин слід констатувати те, що позивач у 2008 році знав про факт передання його матір'ю в іпотеку банківській установі будинку. Також він проживав у предметі іпотеки у 2008 році та проживає там і по теперішній час, що викликає сумнів відносно його необізнаності з укладенням оспорюваного за предметом позову договору іпотеки. По цій причині не приймаються судом до уваги у якості підстави для відмови відповідачу (3) у задоволенні клопотання про застосування позовної давності і свідчення [PERSON], який показав суду, що позивач у 2012 році повідомив його про порушення своїх майнових прав, внаслідок укладення договору іпотеки, і про те, що він тільки за три дні до їх спільної зустрічі дізнався про це. На думку суду, такі свідчення не спростовують вищенаведений висновок суду про обізнаність позивача з фактом укладення його матір'ю договору іпотеки будинку, в якому вони спільно проживали. Отже, на підставі вищевказаних положень чинного законодавства та фактичних обставин справи, позивач міг у повній мірі реалізувати свою правомочність на захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного цивільного права (ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України) у межах строків, передбачених ст. 257 Цивільного кодексу України. Наведене судом вище, у своїй сукупності та взаємозв'язку, є однозначною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за предметом позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed