Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним вище позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок А (1961 року побудови) з господарськими будівлями та спорудами: прибудова а (1961 року побудови): прибудова а1 (1974 року побудови); сарай Б (1972 року побудови); сарай В (1972 року побудови); сарай Г (1972 року побудови); убиральня Д (1970 року побудови); хвіртка № 1 (2006 року побудови); огорожа № 2 (2006 року побудови), що розташовані по [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті його батька - [PERSON], який помер [INFO]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема житловий будинок по [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами. За життя батько заповів все своє майно після його смерті на заявника. Все своє життя, в тому числі і на момент смерті батька [PERSON] проживав у спадковому будинку та вів спільне господарство. Однак, коли він звернувся до Ржищівської міської держнотконтори щодо документального оформлення своїх спадкових прав, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, оскільки батько за життя не встиг провести державну реєстрацію права власності на свій будинок. Із заявою про відмову від спадщини він не звертався. У зв'язку з цим, позивач на підставі ст. ст. 328, 346, 392, 1216, 1218, 1268, 1297 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вважав, що необхідно визнати за ним право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті батька [PERSON] У судове засідання позивач не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечував. У судове засідання представник відповідача Ржищівської міської ради Київської області не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. У судове засідання представники третіх осіб Ржищівської міської державної нотаріальної контори та реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції не з'явились, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що заперечень проти позову не мають. Зважаючи на викладене вище, суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст. ст. 169, 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення у повному обсязі, виходячи з такого. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, [NUMBER] від 7 травня 2015 року, виданого ВДРАЦС РС Ржищівського МУЮ у Київській області, [PERSON] помер [INFO] (а.с.7). 9 квітня 1992 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповідав [PERSON] Заповіт зареєстровано в реєстрі під № 89 (а.с.8). Відповідно до листа Ржищівської міської державної нотаріальної контори № 453/01-16 від 1 серпня 2015 року встановлено, що [PERSON] повідомлений про те, що відповідно до ст. 549 ЦК УРСР він вважається таким, що фактично вступив у володіння та користування спадковим майном, однак, йому не може бути видано свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON], оскільки державна реєстрація права власності на будинок не була проведена за життя батька. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с.9). З технічного паспорта на будинок встановлено, що будинок по [ADDRESS] складається з житлового будинку (А), прибудови (а), прибудови (а1), сараю (Б), сараю (В), сараю (Г), убиральні (Д), хвіртки № 1, огорожі № 2 (а.с.10-11). Із рішення № 13 виконкому Ржищівської селищної Ради депутатів трудящих Київської області УРСР від 25 квітня 1961 року, акту від 28 квітня 1961 року, дозволу на виконання робіт від 1964 року встановлено, що на ім'я [PERSON] прийняті рішення про надання земельної ділянки для будівництва, виділення в натурі земельної ділянки та дозвіл на виконання будівельних робіт (12-14). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 ЦК України. Постановою державного нотаріуса Ржищівської міської державної нотаріальної контори від 1 жовтня 2015 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON], оскільки правоустановлюючі документи на спадкове майно, що належало померлому, відсутні (а.с. 22). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; у разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За вимог ст. ст. 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Якщо спадкоємець виявив згоду прийняти спадщину, вона визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК Української РСР, цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Статтею 549 ЦК Української РСР визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, є [PERSON], що підтверджується письмовими доказами по справі: копією заповіту від 9 квітня 1992 року (а.с. 8); копією паспорта [PERSON] (а.с. 6). Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, прийняв спадщину в установленому законом порядку, вступивши в управління та володіння спадковим майном, інших спадкоємців після померлого [PERSON], ні за заповітом, ні за законом, немає, постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON], отже позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення у повному обсязі. Оцінюючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та їх обґрунтованість. За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: approved