Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що проживала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та в даному шлюбі у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач жодним чином не приймав участі у вихованні та утриманні дітей, вона змушена була звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей та згідно рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2010, з відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 300 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2011 шлюб між ними було розірвано, дітей залишено проживати з нею. На даний час її заробітку та визначених рішенням суду аліментів не вистачає для повноцінного забезпечення дітей всім необхідним. Вона намагалася дійти згоди із відповідачем про те, щоби він надавав більше коштів на утримання дітей, однак добровільно відповідач відмовляється збільшити розмір аліментів. На даний час потреби дітей збільшилися, так як вони пішли до школи, змінився розмір прожиткового мінімуму та значно підвищились ціни на товари. Крім цього зазначила, що відповідач офіційно працевлаштований та регулярно отримує заробітну плату, яка, як їй відомо на даний час підвищилась, а тому просить збільшити розмір аліментів, визначених рішенням Верховинського районного суду від 29.11.2010, встановивши їх у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно і до досягнення ними повноліття. В судове засідання позивач не з'явилася, попередньо подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути без її участі, у зв'язку з тим, що вона виїжджає за межі України. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що сплачувати аліменти в розмірі 1/2 частини заробітку він не має змоги, так як фактично має іншу сім'ю, в якій виховує та утримує двох неповнолітніх дітей. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 16.01.2007) та дочку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 06.05.2010) (а.с. 7,8). Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2010 року вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі по 300,00 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття (а.с. 10). Вказане рішення набрало законної сили, та звернуто до примусового виконання до ВДВС Верховинського районного управління юстиції (виконавчий лист №2-426/10р., виданий 30.05.2011) (а.с.9). Рішенням Верховинського районного суду від 13.12.2011 шлюб між сторонами було розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з матір'ю [PERSON] (а.с. 11). Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивачка фактично просить суд змінити спосіб присудження аліментів із твердої грошової суми на частку (відсоток) від заробітку. Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній в постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 143 цс 13, зазначив, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст. 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст. 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Таким чином, суд вважає, що зміна розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не суперечить закону, так як така зміна відповідає положенням ст. 192 СК України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Отже, обов'язок щодо утримання неповнолітніх дітей покладається як на батька так і на матір дитини. Так, позивач ствердила, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають виключно на її матеріальному утриманні. В той же час відповідач жодної матеріальної допомоги, крім аліментів у розмірі по 300 грн на кожного, на утримання дітей не надає. В силу зростання дітей та збільшенні їхніх потреб вона самостійно не в змозі забезпечити матеріальні потреби дітей. Із довідки, виданої Верховинською селищною радою 10.07.2017 за вих.№ 23, видно, що [PERSON] працює в Верховинській селищній раді на посаді Начальника військовозобов'язаних та його місячна заробітна плата в середньому складає близько шести тисяч гривень. Відповідач в судовому засіданні, визнавши позовні вимоги частково, зазначив, що не може сплачувати аліменти у розмірі 1/2 частини заробітку, так як фактично має іншу сім'ю, в якій виховує двоє дітей. Таким чином, суд враховуючи стан здоров'я, матеріальне становище дітей, їхні потреби, матеріальне становище платника аліментів та виходячи з визначеного законодавством рівного обов'язку батьків щодо утримання дитини, прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, інфляційних процесів, що відбувалися у державі впродовж періоду з 2010 по 2017 роки, приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково та встановлений раніше рішенням суду розмір аліментів підлягає збільшенню, а саме, слід стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно і до досягнення ними повноліття. При цьому, суд вважає, що такий розмір аліментів є достатнім, та таким, що здатний забезпечити дітям належні умови для існування, повноцінного розвитку та належних умов проживання. Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial