Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 17.06.2009 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 7000 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" , у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача та 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Банк свої зобов`язання виконав, надавши кредит у розмірі, встановленому в Договорі. Натомість відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення кредиту за договором, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої, станом на 29.02.2016 року, становить 11484, 72 гривень, і складається з наступного: 7429, 52 гривень заборгованість за кредитом, 3270, 21 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 250 гривень штраф (фіксована частина); 534,99 гривень штраф (процентна складова). Вказану суму заборгованості просить стягнути з відповідача. Одночасно просив стягнути понесені судові витрати. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що позивач порушив спір з приводу договірних правовідносин у сфері кредитування. В обґрунтування позовних вимог позивачем подано розрахунок заборгованості, згідно якого відповідач станом на 29.02.2016 року має заборгованість в сумі 11484, 72 гривні; анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» від 17.06.2009 року; Умови та Правила надання банківських послуг, які не містить жодних підписів відповідача, документи щодо діяльності позивача. За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 634 цього Кодексу, на яку зробив посилання позивач, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Дослідженням матеріалів справи встановлено, що правовідносини між сторонами регулюються лише заявою відповідача, яка не містить розмір процентів за користування кредитом, строку виконання кредитного договору та інших відомостей. Умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою, які не підписано відповідачем, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору б/н від 17.06.2009 року . Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Одночасно слід зазначити, що при укладанні договору особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14.06.2016 року у цивільній справі №279/1631/16-ц слідує, що [PERSON] визнано недієздатною. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07.09.2020 року у цивільній справі №279/337/17 визнано недійсним споживчий кредитний договір у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку від 17.06.2009 року у розмірі 7000 гривень, укладений між Коростенським відділенням ПАТ КБ "ПриватБанк" Житомирського РУ та [PERSON] . Підставою визнання недійсним кредитного договору стало те, що в момент укладання договору від 17.06.2009 року [PERSON] не могла усвідомлювати наслідки укладання цього договору, оскільки страждала на психічне захворювання. Відповідно до положень ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Отже, норми Закону № 5405-VI від 2 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057 -1 ЦК України, набрали чинності 4 листопада 2012 року, тобто після укладення Кредитного договору №б/н від 17.06.2009 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин. Оскільки укладений кредитний договір визнаний недійсним, а недійсний правочин не тягне будь-яких правових наслідків і є недійсним з моменту укладання, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed