Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП "Львівського науково-дослідного радіотехнічного інституту" про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що він працював у відповідача на посаді провідного інженера-конструктора. Згідно наказу №8-К від 10.01.2014р. звільнений з 13.01.2014р.у зв'язку із скороченням штату працівників. При звільненні з ним не проведено повного розрахунку. Просить стягнути середній заробіток за час затримки належних йому при звільненні виплат в сумі 11715,00 грн. за 110 робочих днів. 30.07.2014р. позивач подав клопотання про збільшення позовних вимог та просить стягнути в його користь 13738,50 грн. за 129 робочих днів середнього заробітку за час затримки належних йому при звільненні виплат. В подальшому позивач подав клопотання від 15.08.2014р. про збільшення позовних вимог та просить стягнути в його користь 16093,00 грн. за 140 робочих днів середнього заробітку за час затримки належних йому при звільненні виплат. У судовому 10.12.2014р. засіданні позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути середній заробіток за час затримки належних йому при звільненні станом на день винесення рішення, дав аналогічні пояснення, просить позов задовольнити, так як невиплата заборгованості має місце з вини відповідача. Крім того, доповнив, що ВПВР УВДВС ГУЮ у Львівській області 16.05.14р. відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу, виданого Франківським районним судом м. Львова про стягнення заборгованості в сумі 13172, 24 грн., однак сума заборгованості не сплачена по даний час. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що дійсно позивачу не виплачено заборгованість по зарплаті в день звільнення, однак невиплата мала місце не з вини підприємства, а у зв'язку з арештом виконавчою службою рахунків підприємства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме: у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Кожна сторона , відповідно до ст.60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін виникає спір. У судовому засіданні встановлено, що позивач працював в ЛНДРТІ на посаді провідного інженера-конструктора. Згідно наказу №8-К від 10.01.2014р. звільнений, у зв'язку із скороченням штату працівників, з 13.01.2014 р. При звільненні позивачу не виплачено всі належні йому суми. Згідно постанови державного виконавця ВПВР УВДВС ГУ у Львівській області від 16.05.14р. відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу Франківського районного суду м. Львова від 01.04.14р. про стягнення заборгованості по зарплаті в сумі 13172, 24 грн. в користь [PERSON], яка не виплачена по даний час, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово - господарської діяльності або коштів у підприємства, у тому числі арешт його рахунків, не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України №6-144цс13 від 29 січня 2014 року, яка згідно зі ст. 367-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Окрім цього, у постанові №6-76цс14 від 2 липня 2014 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Проведений [PERSON] розрахунок середнього заробітку, судом до уваги не приймається, оскільки такий розрахунок проведений без врахування вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. "Про порядок обчислення середньої заробітної плати". Абзацом другим пункту восьмого Порядку обчислення середньої заробітної плати (постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року) передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно з абзацом третім цього ж пункту, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається з наказів ЛНДРТІ №127 від 20.04.2012 р., №257 від 24.09.2012 р. підприємство встановило режим роботи один день в місяць, а наказами №236-к від 18.12.2012 р., №27 від 19.03.2013 р. від №42-к від 21.06.2013 р., №75 від 17.09.2013 р., №113 від 17.12.2013 р. для всіх підрозділів інституту встановлено режим неповного робочого часу - дві години на день (перший робочий день тижня). Проте, наданий суду розрахунок позивача проведений, як за 140 робочих днів. Згідно поданої довідки ЛНДРТІ від 18.07.14р., середньомісячний заробіток позивача за листопад та грудень 2013р. складав 229, 90 грн. Як вбачається з табелю робочого часу [PERSON] за листопад та грудень 2013 року, кількість робочих днів за два місяці становила 8 робочих днів, а відтак середньоденний заробіток [PERSON] за листопад-грудень 2013 р. становить 28,74 грн. (без врахуванням обов'язкових податків та зборів). Суд не бере до уваги твердження позивача, що він працював 1 день в місяць, оскільки згідно з табелем робочого часу [PERSON] за листопад та грудень 2013 року, кількість робочих днів за два місяці становила 8 робочих днів, позивач накази про встановлення неповного робочого тижня (робочого дня) не оскаржував. На час розгляду справи накази є чинними. Оскільки, позивач звільнений з роботи 13.01.2014 року, то станом на 10.12.2014 року період затримки виплати розрахункових коштів позивача становить 47 робочих днів (перші робочі дні тижня, оскільки, у випадку припадання на понеділок вихідного дня, робочим вважався вівторок) а відтак середній заробіток за час затримки розрахунку становить 1350, 78 грн. (47 робочих днів * 28,74 грн.). Пунктами 6, 20, 21, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Outcome: partial