Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі ТОВ «Єврокар Україна»), в якому просить: - визнати недійсним договір фінансового лізингу №3364 від 23.08.2017 року укладеним між нею та відповідачем; - стягнути з відповідача на користь позивача комісію за організацію по договору лізінгу №3364 від 23.08.2017 року в сумі 22413,00 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 23.08.2017 року між нею та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізінгу №3364 та на підставі вказаного договору вона провела відповідно до квитанції перерахунок грошових коштів у сумі 22413,00 грн за автомобіль. Відповідно до п. 4.1 Договору лізингодавець зобовязаний був передати предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів після отримання на поточний рахунок грошових коштів. Однак у строк, який закінчився 23.11.2017 року лізингодавець предмет лізингу не передав. 05.09.2017 року вона звернулась до ТОВ «Єврокар Україна» з заявою про надання письмових пояснень, однак відповідь надана їй не була. Таким чином врегулювати дане питання з відповідачем не надалося можливим, тому вона вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач вважає Договір фінансового лізингу №3364 від 23.08.2017 року недійсним, оскільки, оспорюваний Договір не було посвідчено нотаріально і вінн є нікчемним. Крім того, Договір фінансового лізингу було укладено з багатьма порушеннями, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. В звязку з вищевикладеним позивач просить суд, визнати недійсним договір фінансового лізингу №3364 від 23.08.2017 року, укладений між нею та ТОВ «Єврокар Україна», застосувавши наслідки недійсності правочину ст.216 ЦК України і стягнувши з відповідача на її користь отриманий за договором платіж в розмірі 22413,00 грн. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявились, надали суду заяву, в якій підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити, також не заперечували проти винесення по справі заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення відповідачу повідомлення. Судова повістка надсилалась відповідачу в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 128 ЦПК України, на адресу місцезнаходження. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~постановити заочне рішення, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~\~ ч.1ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд\~ його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Судом встановлені наступні обставини справи і відповідно до них правовідносини. Так 23.08.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу №3364. Предметом Договору відповідно до пункту 1.1. було зазначено автомобіль ЗАЗ forra. Договір фінансового лізингу № 3364 від 23.08.2017 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» не був нотаріально посвідченим. 23.08.2017 року відповідно до квитанції на розрахунковий рахунок № 26007532869 ТОВ «Єврокар Україна», що відкритий в AT «[PERSON] Аваль» [PERSON] проведено перерахунок грошових коштів у сумі 22413,00 грн, як оплата згідно Договору Фінансового Лізингу №3364 за автомобіль. Згідно умов договору Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості Предмета Лізингу, розмір якого визначено у даному Договорі та у Додатку №1 даного Договору та становить 23%, який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця,на умовах Договору,до моменту передачі Предмета Лізингу. 05.09.2017 року [PERSON] звернулась до представників ТОВ «Єврокар Україна», однак досудове врегулювання даного спірного питання виявилось не можливим, сплачені [PERSON] на корить ТОВ «Єврокар Україна» їй не повернуті. Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. Згідно із частиною другою\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин 1\~ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Оскільки предметом оспорюваного Договору є автомобіль, то до відносин сторін застосуванню також підлягають положення\~ЦК України\~про найм (оренду) транспортного засобу. Частина 2\~ст. 799 ЦК України\~зазначає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічний висновок міститься в правовій позиції Верховного суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року. Відповідно до зазначеної правової позиції виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу частина 2\~ст. 215 ЦК України\~передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до частини 1\~ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Частини 1 та 2\~ст. 184 ЦК України\~зазначають, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Несправедливими згідно із частиною третьою\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної. Ч. 2 ст. 6 Закону України про «Фінансовий лізинг» Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, шодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 2\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням Відповідно до частини 1\~ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частини 1 та 2\~ст. 216 ЦК України\~зазначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За викладених обставин, оцінюючи надані сторонами письмові докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, враховуючи зазначені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені\~ЦК України, а також\~Законом України «Про захист прав споживачів», у звязку із чим спірний договір належить визнати недійсним, а позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню виходячи з наступного. Так судом встановлено, що оскільки договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України, а відповідно до вимог \~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, вказаний договір лізингу, як укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» повинен бути нотаріально посвідчений. Договір фінансового лізингу № 3364 від 23.08.2017 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» не був нотаріально посвідченим, а тому відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~є нікчемним. В свою чергу частина 2\~ст. 215 ЦК України\~передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Також судом встановлено, що предметом лізингу відповідно до п. 1.1. Договору є автомобіль ЗАЗ forra, обєм двигуна 1,5 м3. Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими. У випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір і т.п. Із вказаних в Договорі ознак не вбачається який саме автомобіль має отримати Позивач - новий або вживаний, в якій комплектації, якого покоління і року випуску, тощо. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (марка,модель,номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. З огляду на це, предмет Договору не визначено індивідуальними ознаками, що є порушенням норм\~ ч.1\~ст. 807 ЦК України, ч.1 та 2 ст.184 ЦК України, якими визначено предмет лізингу А також суд зазначає, що у договірних умовах не дотримано право Лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі. Спірний Договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень\~ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~також є підставою для його оспорювання. Так, зокрема, стаття 1 Договору передбачає відповідальність сторін за невиконання умов договору. В зазначеній статті і в Договорі в цілому відсутня будь-яка конкретна відповідальність Лізингодавця за невиконання своїх зобовязань, прострочення передачі предмета лізингу, несвоєчасне повернення коштів і т.п. Ще однією несправедливою умовою Договору є пункт 3.2.6, який надає право Відповідачу в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку порушення Позивачем будь-якого з зобовязань за Договором. Окрім того зі змісту договору вбачається, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу Лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору (пункт 12.1 договору). Несправедливими є положення Договору щодо вартості предмета лізингу. Так, у випадку його здорожчання, всі платежі Позивача за Договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню, а Позивач в такому випадку зобовязаний доплатити Відповідачу різницю (п. 9.4., п. 9.7.) За положеннями частини 2\~ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», якою визначено поняття лізингових платежів, ні комісія за укладення Договору, ні адміністративний платіж не відносяться до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Договір не містить жодного обґрунтування співмірності розміру комісії (10% вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні\~статті 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг»\~не вважається лізинговим платежем, а відповідні дії фактично полягали лише у виготовленні типової форми договору. Те саме стосується і комісії за передачу.. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-2766 цс 15 від 15 грудня 2015 року, № 6-330 цс 16 від 8 червня 2016 року та№6-1551 цс 16 від 19 жовтня 2016 року. Зі змісту оспорюванного договору вбачається, що сторони остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Одна відповідно до положень ст. 806 ЦК України, ч. 2 ст. 6 Закону України про «Фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги», до істотних умов договору фінансового лізінгу, щодо яких має бути досягнуто згоди сторонами окрім розміру лізингових платежів, є їх кількість та період в продовж якого здійснюється оплата за користування предметом лізингу, тобто період впродовж якого здійснюється сплата лізингових платежів, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Судом встановлено, що зміст основного тексту Договору №3364 фінансового лізингу не містить повної та достовірної інформації про фінансові послуги, що надаються ТОВ «Єврокар Україна» відповідно до підписаного 23.08.2017 року основного тексту Договору №3364 фінансового лізингу. А відтак підписання вказаних документів договору про надання фінансових послуг порушують права позивача, як споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансові послуги. В ст.18 цього Закону наведено перелік несправедливих у договорах із споживачами, якщо всупереч принципу недобросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п. п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини 1\~ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частини 1 та 2\~ст. 216 ЦК України\~зазначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином на підставі викладеного, суд вважає, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» договір фінансового лізингу №3364 від 23.08..2017 року слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 22413,00 грн, сплачені ним за вказаним договором. На підставі\~ст.141\~ЦПК України з ТОВ " Єврокар Україна" підлягає стягненню\~на користь\~держави \~судовий збір\~в сумі\~1762,00\~грн. позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі ст. 6, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 16, 20, 203, 215, 216, 220, 799, 627, 806 ЦК України,

Outcome: approved