Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 07.08.2008 р., близько 09.40 год., на автодорозі Київ-Чоп, відповідач керуючи автомобілем [NUMBER], скоїв ДТП, в результаті якої був пошкоджений автомобіль [NUMBER], який належав [PERSON] Відповідно до постанови Тячівського районного суду від 18.09.2008 р. на [PERSON] було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 грв. Потерпіла на підставі п.п. "а" п. 41.1. ст. 41 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" 20.11.2008 р. звернулася із заявою до МТСБУ про отримання страхового відшкодування та 16.01.2009 р. отримала відшкодування в розмірі 18349.90 грв. В подальшому МТСБУ звернулося до Тячівського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Під час розгляду цивільної справи його було залучено в якості співвідповідача, оскільки на момент виникнення ДТП відповідач перебував з ним у трудових відносинах на підставі договору від 15.01.2008 р. 12.12.2013 р. судом було ухвалено рішення, яким з нього на користь МТСБУ було стягнуто 18434.90 грв. сплачених витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування та 229.40 грв. судового збору. 06.10.2014 р. держаним виконавцем відділу ДВС було винесено постанову про звернення стягнення на його пенсію та стягнуто 1049 грв. 12.03.2015 р. він сплатив решту суми в розмірі 17615.30 грв. на користь МТСБУ, що стверджується квитанцією № 38292451. Таким чином, він набув права зворотної вимоги (регресу) до відповідача. Позивач у судове засідання не з'явився. В позовній заяві просив розглянути справу в його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Надіслав до суду заяву в якій позов не визнав та зазначив, що під час вчинення ДТП 07.08.2008 р. він перебував в трудових відносинах з [PERSON], і в супереч цьому в грудні 2013 року Тячівським районним судом було ухвалено рішення, за яким з [PERSON] стягнуто страхове відшкодування. Вважає, що суд залишив не зясовану обставину чи на момент дорожньо-транспортної пригоди він керував транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових обовязків, які обумовлені трудовим договором укладеним з [PERSON] чи з [PERSON] Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 15.01.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір, за яким останній зобовязувався виконувати вантажно-автомобільні перевезення. Рішенням Тячівського районного суду від 12.12.2013 р. з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України стягнуто 18434.90 грв. сплачених витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування та 229.40 грв. судового збору. З цього рішення убачається, що [PERSON], який перебував у трудових відносинах із [PERSON], 07.08.2008 р., керуючи автомобілем [NUMBER], який належав [PERSON], порушивши правила ДР вчинив ДТП у результаті якої було пошкоджено автомобіль [NUMBER]. Моторне транспортне страхове бюро України виплатило власнику пошкодженого автомобіля 18349 грв., яку з власника автомобіля МАН було стягнуто на його МТСБУ користь. Так як, рішення Тячівського районного суду набрало законної сили 13.01.2014 р., тому обставини які ним встановлені в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню та перегляду під час розгляду даної цивільної справи. Наданими позивачем документами стверджено, що він повністю виплатив МТСБУ суму визначену судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" розяснено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Відповідно до ст. 130 КЗпПУ працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. За правилами статті 134 цього ж кодексу, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі і у випадку, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Суд вважає, що у даному випадку стаття 1191 ЦК України є тією нормою законодавства відповідно до якої [PERSON] повинен відшкодувати позивачу витрати, які той поніс у звязку із вчиненням ним ДТП, що потягло за собою ухвалення судом рішення про стягнення з нього [PERSON] -, на користь МТСБУ 18349 грв Твердження відповідача у своїх запереченнях на позов про те, що він знаходився у трудових відносинах із [PERSON], а не з Чопиком суд до уваги не приймає, так як він не надав суду належних і допустимих доказів цього. За таких обставин,

Outcome: approved