Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 13 грудня 2014 року померла [PERSON], яка доводилася позивачу матірю. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходится в с.Павлів по вул.Зелена,50, Радехівського району Львівської області. Після смерті [PERSON] позивачем було належним чином прийнято спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Радехівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON]. Представник позивача вказує, що нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок в силу того, що дане господарство належало до колгоспного двору, у якому станом на 01 липня 1990 року були зареєстровані [PERSON], яка померла 13 грудня 2014 року, позивач [PERSON] (дочка) та син померлої [PERSON], частки між якими розподілені не були. Представник позивача вказує на те, що [PERSON] хоч і був зареєстрований у житловому будинку, однак, там станом на 01 липня 1990 року фактично не проживав, що вказує на те, що його частка у житловому будинку як члена колгоспного двору відсутня. За таких обставин вважає, що у спірному нерухомому майні позивачу належало частка у розмірі 1/2, а інша частка у розмірі 1/2 належала спадкодавцю [PERSON]. Тому зазначає, що позивач спадкує після смерті [PERSON] частку у розмірі 1/2 у житловому будинку, а відтак позивачу на праві власності належить увесь будинок. Просить суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Зелена, буд. № 50, с. Павлів, Радехівський район, Львівська область. Позивач до суду не зявилася, хоча була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. В судове засідання представник позивача не зявився, подавши письмову заяву в якій просить суд розгляд справи здійснювати за його відсутності, на задоволенні позову настоює. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду даної справи, своїм правом зявитися до суду повторно не скористався, причин своєї неявки в судове засідання суду не повідомив, свого представника для участі у справі не направив, а також письмових пояснень, заперечень проти позову та заяви чи клопотання про розгляд справи за його відсутності суду не надав. У відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В силу вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно абз. 1 п. 30 постанови пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», заочний розгляд судом цивільної справи відповідно до статті 224 ЦПК ( 1618-15 ) допускається лише у тому разі, коли відповідач або всі відповідачі у справі, якщо їх було кілька, повідомлені належним чином про час і місце судового розгляду, не з'явилися в судове засідання при відсутності в ньому їх представників і від них не надійшло повідомлення про причини неявки чи зазначені ними причини визнані неповажними або такі особи залишили залу судового засідання до його закінчення і проти такого розгляду справи не заперечує позивач та ним не було змінено предмета або підстави позову чи розміру позовних вимог. У разі внесення таких змін заочний розгляд справи провадиться у випадку неявки за зазначених вище умов відповідача (всіх відповідачів) після одержання ним (ними) повідомлення суду про ці зміни. Відповідач, який був видалений із зали судового засідання в порядку застосування заходів процесуального примусу, не може вважатися таким, що не з'явився в судове засідання. Верховний Суд України у своєму листі від 01 січня 2007 року «Практика ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах» зазначив, що суди повинні дотримуватись таких умов проведення заочного розгляду справ: неявка відповідача в судове засідання; належне повідомлення відповідача про час і місце судового засідання; відсутність поважних причин неявки відповідача; відсутність клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності; відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи. Лише за наявності всіх пяти умов суд може провести заочний розгляд справи. З огляду на те, що ані позивачем, ані його представником ні предмет, ні підстави заявленого позову не змінювалися, відповідач про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання повторно не зявився та жодних причин своєї неявки суду не повідомив, клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності в матеріалах справи відсутнє, то суд зі згоди представника позивача вирішив розглядати дану справу у порядку заочного провадження з дотриманням вимог, встановлених законом на підставі наявних у ній даних та доказів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 13 грудня 2014 року в селі Павлів Радехівського району Львівської області померла [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть (а.с.4). Судом також встановлено, що будинок № 50 по вулиці Зеленій в селі Павлів Радехівського району Львівської області дійсно належить колгоспному двору, голова [PERSON]. Це вбачається із наявною в матеріалах справи копії свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 16 грудня 1987 року виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області та записаного в реєстрову книгу під № 33 (а.с.6). Судом також встановлено, що згідно погосподарської книги № 1 по с. Павлів за 1986-1990 рр. В с. Павлів по вул. Зеленій, 50 станом на 01 липня 1990 року були зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Це вбачається з наявною в матеріалах справи копії довідки виконавчого комітету Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області № 965 від 10 червня 2015 року (а.с.7). Судом встановлено, що позивач доводилася спадкодавцю дочкою, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження (а.с.5). [PERSON] того, судом встановлено, що в приватного нотаріуса Радехівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] зареєстрована спадкова справа після смерті [PERSON] за реєстраційним № 57394202. Це вбачається з наявної в матеріалах справи копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 40264250 від 28 квітня 2015 року (а.с.8). В матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази визнання такого правовстановлюючого документа на будинок незаконним чи недійсним та його скасування в судовому порядку. За таких обставин суд вважає такий документ дійсним. Як розяснив пленум Верховного Суду України у абз. 1, пп. «а», «б» абз. 2 п. 6 своєї постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив наступне: «Роз'яснити судам, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося». Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (у редакції, що була чинною на час створення спірного нерухомого майна) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно статті 112 ЦК УРСР, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). У відповідності до частини 2 статті 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. З пояснень представника позивача вбачається та не заперечується сторонами, що [PERSON] хоч і був зареєстрований у житловому будинку, однак, там як станом на 01 липня 1990 року, так і станом на 15 квітня 1991 року фактично не проживав, що вказує на те, що його частка у житловому будинку як члена колгоспного двору відсутня. Зважаючи на те, що в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази, що спростовують дану обставину, то в такому разі суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] як працездатний член двору втратив право на частку в майні колгоспного двору. А саме як такий, що не менше трьох років підряд до дати 15 квітня 1991 року не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. А відтак станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору, які не втратили право на частку в майні колгоспного двору були лише двоє осіб - [PERSON] та позивач [PERSON]. Відповідно до ч.1. ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1,2 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Судом встановлено, що спадкодавець за свого життя особистого розпорядження на випадок своєї смерті у формі заповіту не складала. У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу вимог ч. 2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Отже, суд приходить до висновку, що за відсутності заповіту спадкодавця спадкування майна спадкодавця здійснюється у даній справі саме за законом. В силу вимог ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В силу вимог ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла лише позивач шляхом подання нотаріусу у встановлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. Також встановлено, що позивач не була усунена від права на спадкування, та у встановлений строк відмови від прийняття спадщини не заявляла. Відповідач [PERSON], як і позивач, є спадкоємцем першої черги за законом. Однак, встановлено, що відповідач спадщини після смерті спадкодавця не прийняв жодним із способів ані шляхом своєчасного подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, ані шляхом постійного проживання на час смерті разом із спадкодавцем. А відтак суд приходить до висновку, що відповідачу спадщина після смерті спадкодавця не належить. Відповідно до ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. З пояснень представника позивача вбачається та не заперечується сторонами, що нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок в силу того, що дане господарство належало до колгоспного двору, у якому станом на 01 липня 1990 року були зареєстровані [PERSON], яка померла 13 грудня 2014 року, позивач [PERSON] (дочка) та син [PERSON], частки між якими розподілені не були. Отже, на думку суду, до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входила лише частка у розмірі 1/2 у будинку з господарськими будівлями № 50, що знаходиться по вулиці Зеленій в селі Павлів Радехівського району Львівської області. Інша частка у даному будинку у розмірі 1/2 належала позивачу як члену колгоспного двору. Отже, на думку суду, позивач була єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON]. А тому набула усіх прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, до позивача як до спадкоємця перейшли усі майнові права спадкодавця - право власності на частку у згаданому нерухомому майні у розмірі 1/2. В матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірне нерухоме майно спадкодавця було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, на думку суду, це не є перешкодою для задоволення даного позову з огляду на таке. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. свого листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 зазначив, що відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. [PERSON] того, Верховний Суд України у своїй постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12 зазначив, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. У відповідності до ч. 1 ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Отже, з огляду на те, що на момент виникнення права власності на нерухоме майно за позивачем та спадкодавцем (1987 рік) чинне на той час законодавство не передбачало обовязкової реєстрації права власності на нерухоме майно, то, на думку суду, належно від державної реєстрації такого права спірне нерухоме майно належало спадкодавцю та позивачу в рівних частинах з моменту його створення. Оскільки саме момент створення спірного у даній справі нерухомо мого майна, що підтверджується шляхом видання органом місцевого самоврядування відповідного свідоцтва про право особистої власності на будівлі, є моментом виникнення права власності на нього. А з моменту прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця таке майно належить позивачу на праві приватної власності в цілому. [PERSON] того, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на все майно, оскільки відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину суд розцінює як невизнання за позивачем права не лише на спадкове майно, але й права позивача на майно як члена колгоспного двору. Таким чином, на думку, суду позивачем правильно обраний такий спосіб захисту свого невизнаного майнового права, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, як визнання права. У відповідності до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до переконання, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки позивач належним чином виконала свій процесуальний обовязок довести належними та допустимими доказами усі ті обставини, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог.

Outcome: approved