Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, позивач [PERSON] просить поділити між нею та відповідачем [PERSON] майно - квартиру [ADDRESS] з визначенням ідеальних часток, визнавши за кожним право власності на 1/2 частку вказаної квартири. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що з 15.08.1998 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу 29.12.1999 року на підставі договору купівлі-продажу ними була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS], після чого 08.02.2008 року укладений договір міни вказаної квартири на квартиру [ADDRESS] з [PERSON] З червня 2013 року шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, проте вони не дійшли згоди про поділ спільного майна. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] його особистою власністю, посилаючись на те, що вказана квартира набута ним в обмін на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], що була придбана за кошти, які належали йому особисто. Так, 28.09.1995 року він, його мати [PERSON], батько [PERSON] та сестра [PERSON] продали належну їм 4-кімнатну квартиру та взамін придбали дві 3-кімнатні квартири в [ADDRESS] (для батька та сестри) та по [ADDRESS] (для нього та його матері [PERSON]). Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] Після укладення ним шлюбу з [PERSON] 24.12.1999 року вони з матір'ю продали квартиру по [ADDRESS] та придбали дві окремі квартири в м. Горлівка: для [PERSON] - по [ADDRESS] та для нього - по [ADDRESS]. На той час вони з позивачем не мали коштів для придбання нерухомості, оскільки він був безробітним та перебував на обліку у центрі зайнятості, з 28.09.1998 року по 29.03.1999 року працював на шахті ім. Румянцева учнем підземного гірника та отримував мінімальну заробітну плату, а згодом знову перебував на обліку в центрі зайнятості як безробітний. 15.01.2008 року його мати [PERSON] обміняла належну їй квартиру по [ADDRESS] в м. Горлівка на квартиру по [ADDRESS], яка належала його сестрі [PERSON] У свою чергу 08.02.2008 року він з матір'ю здійснив обмін квартири по [ADDRESS] на квартиру по [ADDRESS]. Так як обмін був проведений без доплати, вважає, що різниця у вартості квартир була подарована йому матір'ю. За наведених підстав вважає, що спірна квартира на підставі ст. 57 СК України є його особистою власністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала, зустрічний позов відповідача не визнала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, а також зазначила, що після укладення шлюбу з відповідачем з квітня 1999 року вони неофіційно займалися фасуванням маргарину, який реалізовували на ринку, на виручені грошові кошти у грудні 1999 року придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 4700-4800 грн., яку в наступному обміняли з матір'ю відповідача на квартиру [ADDRESS], тому вважає, що вона має право на 1/2 частку вказаної квартири. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов також підтримав та наполягав на його задоволенні. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, підтримав свій зустрічний позов, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в зустрічному позові, а також пояснив, що після укладення шлюбу з позивачем вони дійсно торгували на ринку, брали під реалізацію маргарин, а також за власні кошти купував матеріал для його фасування, але дохід отримували невеликий. Грошових коштів для придбання нерухомості не мали. Наполягав на тому, що спірну квартиру він набув в обмін на квартиру, придбану за кошти, які належали йому особисто - від продажу його матір'ю квартири [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні первісний позов також не визнав, вважав його таким, що не підлягає задоволенню. Підтримав зустрічний позов відповідача та наполягав на його задоволенні. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що відповідач є її сином. З чоловіком, сином [PERSON] та дочкою [PERSON] мали 4-кімнатну квартиру. Так як дочка вийшла заміж, на початку 1995 року вони продали 4-кімнатну квартиру та придбали дві 3-кімнатні квартири. В одній квартирі прописався чоловік з дочкою. Право власності на квартиру було оформлено на дочку. В іншій квартирі прописалася вона з сином. Право власності на квартиру було оформлено на неї. Після одруження сина вона продала 3-кімнатну квартиру по [ADDRESS] за 2100 доларів США. Але в договорі купівлі-продажу була зазначена менша сума. Син отримав свою частку від продажу цієї квартири. За виручені від продажу квартири гроші придбали для сина 1-кімнатну квартиру по [ADDRESS] за 1100 доларів США та 2-кімнатну квартиру по [ADDRESS] для неї за 1200 доларів США. При придбанні кожної з квартир вона доплачувала по 100 доларів США. До придбання квартири син працював на шахті, а також перебував на обліку як безробітний. Невістка не працювала, доглядала за дитиною. Також син півтора року працював на ринку, але дохід отримував невеликий. Згодом вона з дочкою обміняла 2-кімнатну квартиру на 3-кімнатну. Після чого з сином обміняла без доплати 3-кімнатну квартиру на 1-кімнатну. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні поясненням свідка [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що сторони її друзі. У 1999 році вони працювали на ринку без офіційного працевлаштування. Брали товар під реалізацію. Мали намір придбати квартиру. Приблизно в 1999-2000 році сторони придбали квартиру. Зі слів позивача їй відомо, що квартиру вони придбали за кошти, які збирали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що сторони її друзі. Після одруження останні торгували на ринку, мали найманих працівників, знімали будинок, де виготовляли маргарин. Сторони придбали 1-кімнатну квартиру. Зі слів позивача їй відомо, що грошові кошти на квартиру вони відкладали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її дочкою. Дочка з чоловіком збирали гроші на квартиру. Мати останнього гроші на квартиру не давала. Дочка з чоловіком займали в неї гроші на ремонт. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що первісний позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає виходячи з наступного: Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 29 грудня 1999 року під час шлюбу відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за номером 7116, була придбана квартира [ADDRESS]. 8 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за номером 603. На час придбання 29 грудня 1999 року квартири [ADDRESS] правовідносини між позивачем та відповідачем регулювалися нормами Кодексу про шлюб і сім'ю України (далі - КпШС). У відповідності з п. 1 розділу VII "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом, тобто з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Так, стаття 22 КпШС визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, придбання майна в період шлюбу встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. У роз'ясненнях, що містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15), вказується, що розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС). Аналогічне закріплено й у частині 1 статті 60 Сімейного кодексу України. Як передбачено частинами 1 та 3 статті 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Таким чином, як квартира [ADDRESS], так і спірна квартира [ADDRESS], придбана 8 лютого 2008 року за договором міни, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], оскільки придбана під час шлюбу і не відноситься до роздільного майна подружжя. Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що спірна квартира є його особистою власністю відповідно до ст. 57 СК України, оскільки на час придбання 29 грудня 1999 року квартири [ADDRESS], яка в наступному була обміняна на квартиру [ADDRESS], діяла норма ст. 24 КпШС України, що не містила таких положень щодо роздільного майна подружжя, про які йдеться у п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Крім того, як встановлено у судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право власності на житло № 404 від 02.02.1995 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду виконкому Горлівської міської ради згідно рішення виконкому від 01.02.1995 року № 25, відповідачу [PERSON], його батькам [PERSON] та [PERSON], сестрі [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності 4-кімнатна квартира [ADDRESS]. 28 вересня 1995 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-1324, вказана квартира була продана за 177147000 крб. 29 вересня 1995 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за номером 7330, була придбана квартира [ADDRESS] за 134728000 крб. Також 29 вересня 1995 року [PERSON] була на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за номером 7332, була придбана квартира [ADDRESS] за 93000000 крб. 24 грудня 1999 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори за номером у реєстрі 1-2736, [PERSON] продала належну їй на праві власності 3-кімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно вказаному договору продаж вчинено за 5597 грн. 29 грудня 1999 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 7116, відповідач [PERSON] придбав 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] за 4755 грн. 5 січня 2000 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу за реєстровим номером 22, [PERSON] була придбана 2-кімнатна квартира [ADDRESS]. Продав вчинено за 6720 грн., що відповідало 1200 у.о. 15 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS]. 8 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. З аналізу зазначених правочинів, вбачається, що квартира [ADDRESS] була продана матір'ю відповідача [PERSON] за 5597 грн. Після чого придбано відповідачем 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] за 4755 грн. та придбано [PERSON] 2-кімнатну квартиру [ADDRESS] за 6720 грн. Як пояснила у судовому засіданні свідок [PERSON] квартира [ADDRESS] була придбана нею за грошові кошти, отримані від реалізації квартири [ADDRESS] та доплачено 100 доларів США. Суд вважає, що встановлені судом обставини та досліджені у судовому засіданні докази спростовують доводи відповідача про те, що спірна квартира набута ним в обмін на квартиру, придбану за кошти, які належали йому особисто. Доводи відповідача та свідків [PERSON] та [PERSON] в частині того, що фактично продаж квартири [ADDRESS] було вчинено не за 5597 грн., а за 2100 доларів США та за вказані кошти придбано дві квартири, а саме: по [ADDRESS] за 1100 доларів США та по [ADDRESS] за 1200 доларів США, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони спростовуються вищевказаним договором купівлі-продажу, відповідно до якого продаж квартири [ADDRESS] [PERSON] за 5597 грн. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що під час міни різниця у вартості квартир була подарована йому матір'ю та до неї повинні застосовуватися правила договору дарування, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проте відповідач не надав суду належних доказів того, що квартира [ADDRESS] була придбана ним за кошти, які належали йому особисто. Суд не може прийняти до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є родичами відповідача та заінтересовані у вирішенні справи на його користь. Крім того, показання свідків [PERSON] та [PERSON] повністю спростовуються письмовими доказами по справі. За таких обставин, у суду немає сумніву щодо правдивості стверджень позивача [PERSON] про придбання спірної квартири за спільні кошти з відповідачем, оскільки судом встановлено, що така квартира була придбана сторонами у період шлюбу та відповідно до закону є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, законні підстави для визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю відповідача відсутні та у задоволенні його зустрічного позову суд вважає необхідним відмовити. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що шлюбний договір між сторонами не укладався, будь-яка письмова домовленість щодо часток подружжя в спірному майні також відсутня, виходячи з вимог частини 1 ст. 70 СК України, позивач [PERSON] має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. За наведених підстав, суд вважає можливим позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задовольнити, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені та документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. Оскільки позов [PERSON] задоволений, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved