Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про стягнення моральної шкоди, яка спричинена незаконним рішенням. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Вислухавши представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні встановлено, що представник позивачки вважає, що її довірителю [PERSON] неправомірними діями виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради була спричинена моральна шкода, яка відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, оскільки нормативно правовий акт, який був прийнятий виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради скасований та визнаний незаконним і безпідставним, який порушує права позивачки. Просить стягнути на користь [PERSON] з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради моральну шкоду у розмірі 20000 грн. (двадцять тисяч). Як вказано в позовній заяві та підтверджено представником позивачки в судовому засіданні, позивачка вважає, що прийняття рішення виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради від 01 липня 2010 року №642 «Про погодження громадянину [PERSON] розміщення прибудови літ."а1", розміром 6,0 x 4,0м.; прибудови літ."а5", розміром 1,53 x 2,42 м.; гаража літ."Д", розміром 5,52 x 3,40 м. по [ADDRESS]", яке 31 червня 2014 року будо скасовано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області завдало суттєвої шкоди, яка полягає в тому, що дане рішення тривалий час позбавляло позивачку [PERSON] права користування своєю власністю, а саме: прибудовою літ."а1", розміром 6,0 x 4,0м.; прибудовою літ."а5", розміром 1,53 x 2,42 м.; гаражем літ."Д", розміром 5,52 x 3,40 м. по [ADDRESS]. Вказане твердженнями представника позивачки не відповідає дійсності, оскільки відповідно до матеріалів справи, а ні на момент прийняття даного рішення, а ні на теперішній час, за позивачкою [PERSON] не визнано право власності на нерухоме майно, а саме: прибудову літ."а1", розміром 6,0 x 4,0м.; прибудову літ."а5", розміром 1,53 x 2,42 м.; гараж літ."Д", розміром 5,52 x 3,40 м. по [ADDRESS], що підтверджується та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2014 року по справі №22-ц/785/8018/14 за позовом [PERSON]. Право власності на гараж літ."Д" було набуто позивачкою [PERSON] лише 19 червня 2012 року. Підставою погодження [PERSON] розміщення самочинно зведених будівель по [ADDRESS] була заява [PERSON] від 19 червня 2010 року та свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 червня 2010 року, посвідчене і видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В., зареєстровано в реєстрі за №1487, згідно якого [PERSON] являється власником 2/10 частин житлового будинку по [ADDRESS], тобто вказаним свідоцтвом підтверджується виникнення права власності на вказану спадщину за [PERSON]. В свідоцтві про право на спадщину за законом від 15 червня 2010 року зазначено, що споруди - прибудова літ."а1"; прибудова літ."а5"; гараж літ."Д" є самовільно збудованими. Посилання позивачки, які викладені в позову та які підтверджені в судовому засіданні представником позивачки, що рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради позбавляло законного права позивачку потрапити на територію будинку, де знаходяться споруди прибудова літ."а1"; прибудова літ."а5"; гараж літ."Д" є необґрунтованим, оскільки рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради ні яким чином не перешкоджало позивачку у користуванні даними об'єктами. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Позивачка та її представник вважають, що відповідач має відшкодувати моральну шкоду, яку було спричинено позивачці незаконним рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 01 липня 2010 року №642 «Про погодження громадянину [PERSON] розміщення прибудови літ."а1", розміром 6,0 x 4,0м.; прибудови літ."а5", розміром 1,53 x 2,42 м.; гаража літ."Д", розміром 5,52 x 3,40 м. по [ADDRESS]", яку оцінюють у розмірі 20000 грн.. Згідно ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Але, а ні в позові, а ні в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, що неправомірними діями відповідача позивачці було завдано суттєвої шкоди. Фактично позивачкою на її обгрунтування наведені лише її письмові пояснення та міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі, що не доводить вину відповідача в завданні моральної шкоди. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст.10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачці було завдано майнової чи немайнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Стаття 1167 ЦК України, містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду представником позивачки не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачці відповідачем моральних страждань, не доведено вину відповідача, не надано доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою, не надано розрахунку шкоди. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст.1166 та 1167 ЦК України, необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, дають суду об'єктивні підстави, що позов [PERSON] до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про стягнення моральної шкоди, яка спричинена незаконним рішенням не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Outcome: dismissed