Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Свій позов обгрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.09.2014 року, яке набрало законної сили 07.11.2014 року, позов [PERSON] "ФК "Вектор Плюс" задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0201/0408/77-033 від 21.04.2008 року в сумі 18960,60 доларів США. Однак, під час ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, порушеної відносно [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ст. 190 КК України, позивачу стало відомо що 23.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний № 2319, за яким [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру № 47 за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, 4, яка була передана в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 17.08.2008 року в іпотеку банку за Іпотечним договором, який був укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 17.08.2008 року. Вважає, що договір дарування є фіктивним, тобто укладений сторонами без наміру створення цивільно-правових наслідків щодо відчуження нерухомого майна та має на меті недопущення опису та арешту відчуженого майна у зв'язку з виконанням рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.09.2014 року. Крім того вказує, що відповідачі є близькими родичами, оспорюваний договір був укладений незадовго до ухвалення судом рішення від 30.09.2014 року, не відбулося фактичного переходу правомочностей власника щодо користування та володіння предметом дарування, адже [PERSON] з сім'єю продовжують мешкати у подарованій квартирі. У звязку з цим просить визнати недійсним Договір дарування вказаної квартири, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] 23.09.2014 року та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що на момент вчинення оспорюваного правочину, зобов'язання [PERSON] перед позивачем за кредитним договором № 0202/0807/88-105 від 17.08.2008 року, а відповідно і за Іпотечним договором від 17.08.2008 року, яким була передана в іпотеку банку квартира № 47 за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, 4, були припинені. Внаслідок цього, була знята заборона на відчуження квартири, що надало [PERSON] право розпорядитися своїм майном на власний розсуд. Крім того, вказав що [PERSON] втратив, а [PERSON] набула право власності на предмет дарування, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, сторони оспорюваного договору здійснили всі необхідні дії в результаті яких нерухоме майно - квартира № 47 за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, 4, перейшла у власність обдарованої, що виключає можливість кваліфікації оспорюваного договору недійсним з підстав його фіктивності. Тому в задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.08.2008 року між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0202/0807/88-105 відповідно до умов якого, останньому був наданий кредит в розмірі 55000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 17.08.2017 року (а.с.7-14). 17.08.2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, відповідно до умов якого, останній передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] (а.с.15-20). 21.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0201/0408/77-033, відповідно до умов якого останньому був наданий кредит в розмірі 16800 доларів США, з кінцевим терміном повернення 21.04.2028 року (а.с.21-33) . 21.04.2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого, останній передав в іпотеку банку земельну ділянку, загальною площею 0,2000 га, яка розташована в с.Веснянка, Ківерцівського району по вул. 1 Травня, 21а, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.36-40). 21.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобовязалась перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів за кредитним договором № 0201/0408/77-033 від 21.04.2008 року (а.с.34-35). 28.11.2012 року між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON] «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк відступив останньому право вимоги до [PERSON] за вказаними кредитними та іпотечними договорами (а.с.41-48). В грудні 2013 року зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № 0202/0807/88-105 від 17.08.2008 року перед позивачем були припинені за згодою сторін шляхом передання відступного, що підтверджується поясненнями в судовому засіданні представника позивача [PERSON] та не заперечується представником відповідача [PERSON], а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 21.05.2015 року № 37849359 (а.с.53-55). Відповідно до ст. 600 ЦК України, зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Отже[ADDRESS] за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, 4, яка перебувала під забороною відчуження як предмет іпотеки, була звільнена від обтяження з припиненням іпотеки внаслідок припинення основного зобов'язання. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним; правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з обставин справи та підтверджується інформацією з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.05.2015 року № 37849359, 23.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування нерухомого майна квартири № 47 за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, 4, про що в реєстрі вчинено запис № 7091685 від 23.09.2014 року. Новим власником предмету дарування стала [PERSON]. Отже, після укладенні Оспорюваного договору відбувся перехід права власності на предмет дарування від [PERSON] до [PERSON] Постановою Верховного Суду України у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави вважати оспорюваний договір недійсним з підстав його фіктивності. Посилання позивача на обставини, що супроводжували укладення оспорюваного ним договору, а саме: відповідачі по справі є близькими родичами, оспорюваний договір був укладений незадовго до ухвалення судом рішення від 30.09.2014 року, за договором дарування не відбулося фактичного переходу правомочностей власника щодо користування предметом дарування та наявності у відповідача [PERSON] непогашеної заборгованості перед позивачем за іншим кредитним договором, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.09.2014 року не впливають на чинність оспорюваного правочину. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання [PERSON] за кредитним договором від 21.04.2008 року забезпечені іпотекою земельної ділянки, що не позбавляє позивача звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення, заборгованості відповідача в сумі 18960,60 доларів США. На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 234, 317, 319, 717 ЦК України, ст.ст. 3, 17 Закону України "Про іпотеку", п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним",

Outcome: dismissed