Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

До суду 03.06.2014р. з позовом звернулась [PERSON], яка вказала, що перебувала до серпня 1998 року в шлюбі з відповідачем [PERSON], але фактично вони не припинили шлюбних відносин та після розірвання шлюбу продовжували проживати разом, вели спільне господарство, виховували нашого сина [PERSON], 1993 р.н., проживали разом з відповідачем [PERSON] однією сім'єю, спочатку в м. Смела Черкаської області, а після покупки квартири в 2000 році, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (договір купівлі-продажу квартири було оформлено на ім'я [PERSON]), стали проживати разом в квартирі, зареєстровані там. Оскільки спірна квартира була придбана під час спільного проживання та за спільні гроші, позивач вважала, що квартира є спільним майном подружжя, а дарування цієї квартири в травні 2014 року відбулась без згоди позивача, тому вона просила: визнати недійсним договір дарування від 25.12.2013р., укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON], визнавши за нею право власності на ? її частину. Уточнивши заявлені позовні вимоги позивач просила: встановити факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, з 07.08.1998р. по 07.11.2008р.; визнати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати автомобіль Volkswagen Caddi 2006 року випуску державний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування від 25.12.2013р., укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за позивачем право власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою - [ADDRESS], та на ? частину автомобілю Volkswagen Caddi, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] та його представник (яка також представляє інтереси відповідача [PERSON]) [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] не носило фіктивного характеру, відбулось за ініціативою позивача в судовому порядку та [PERSON] після розірвання шлюбу сплачував аліменти на утримання спільної дитини подружжя й взагалі залишив місто Сміла, де проживало колишнє подружжя, переїхавши до м.Одеса. Маючи намір захистити житлові інтереси власного неповнолітнього сина, майже через рік після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] за його твердженням запропонував колишній дружині влаштуватися в м.Одесі, де у в жовтні 2000 року придбав для проживання сина до досягнення останнього повноліття разом з матір'ю квартири за адресою - [ADDRESS]. Так як квартира належала йому на праві особистої приватної власності, він зберігав там речі та дозволяв проживати сину разом з позивачем, але ніколи з останньою разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу не проживав, спільного майна відповідно не набував, а навпаки, проживав з 1998 року з відповідачем [PERSON], з якою в листопаді 2008 року одружився. Відповідач [PERSON] просила застосувати строк позовної давності в своїх письмових запереченнях. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані докази та вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 06.08.1998р., розірваному відділом РАГСу виконкому Смілянської міської ради Черкаської області (а.с. 23). Від шлюбу є дитина [PERSON], 1993 року народження; підставою для розірвання шлюбу стало звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом із зазначенням неналежного ставлення чоловіка до інтересів сім'ї та зловживання алкогольними напоями. Факт такого звернення до суду з заявою про розірвання шлюбу в судовому засіданні не заперечувала позивач. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] переїхав проживати до м.Одеси та у грудні 1998 року працевлаштувався до локомотивного депо «Одеса-Сортувальна», та як вбачається з довідки про утримання аліментів, з нього утримувались аліменти до кінця 2001 року (а.с. 78). Вказані обставини (ініціатива позивача подання позову про розірвання шлюбу та його підстави, залишення місця проживання колишнього подружжя та працевлаштування до іншого міста, факт сплати аліментів відповідачем [PERSON]) спростовують твердження позивача про те, що розірвання шлюбу було фіктивним, та не мало під собою наміру реального припинення існуючих сімейних відносин подружжя. Позивач [PERSON] також переїхала до м.Одеси та з 05.04.1999 р., працевлаштувалась кухарем в локомотивному депо «Одеса-Сортувальна» (а.с. 62). Разом з тим, позивачем не надано безперечних доказів того, що вона з [PERSON] весь зазначений час проживала разом, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, що їх відносини носили усталений характер, який притаманний подружжю, так як допитані в судовому засіданні свідки не змогли однозначно цього підтвердити, оскільки разом за місцем проживання позивача колишнє подружжя фактично разом не бачили, що [PERSON] пояснювала постійними відрядженнями [PERSON], та крім того, як вбачається з пояснень свідків, така думка притаманна усьому трудовому колективу, в якому працює позивач, що впливає на формування їх свідчень. Крім того, пояснення свідків фактично не спростовують тверджень відповідача [PERSON] про те, що він мав намір забезпечити житлові права своєї неповнолітньої на той час дитини та здійснював зберігання за місцем реєстрації власних речей. Як вбачається з копії договору дарування, [PERSON] 16.10.2000р. придбав на підставі договору купівлі-продажу на Одеській універсальній біржі «Вітязь» квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). В цій квартирі зареєстровані відповідач [PERSON], позивач [PERSON] та їх син [PERSON], 1993 р.н. (а.с. 6). Також, за [PERSON] 04.12.2007 р. зареєстровано право власності на транспортний засіб Volkswagen Caddi, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с. 89-90). [PERSON] надано довідки ЖЕД-4 КП міського УЖКГ від 27.10.2014р., та від цієї ж дати за № 7148 на підставі відповідних актів про те, що він проживав з [PERSON] в [ADDRESS] єдиною родиною з 01.09.1998р.(а.с. 76, 77), а 08.11.2008р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище подружжя після укладення шлюбу - [PERSON] (а.с. 22). За положеннями ст.ст. 10 ,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем додано до позовної заяви копію договору дарування від 25.12.2013р. [ADDRESS] від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] (а.с. 6). Оригіналу цього договору для дослідження суду надано не було, доказів наявності цього договору, а також доказів реєстрації права власності на спірне майно позивачем не надано. Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами з приводу нерухомого майна, суд виходить з того, що Пленум ВСУ в своїй постанові від 12.06.1998р. за № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» в п.22 зазначає, що судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22.12.1995р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Вказаний вище п.5 ППВСУ від 22.12.1995р. N 20 зазначає, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного на той час законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Але позивач не довела тієї обставини, що відповідно до положень ст. 113 ЦК УССР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, вона набула право спільної часткової власності на [ADDRESS], оскільки жодних доказів фінансової участі у придбанні нерухомого майна позивач не надала. Стосовно вимог про визнання права власності на частину транспортного засобу, суд виходить з наступного. Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Але судом не встановлено, що [PERSON] й [PERSON] весь зазначений час проживали разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу (вели спільне господарство та не мали спільний сімейний бюджет, що їх відносини носили усталений характер, що притаманний подружжю тощо). Судом не приймаються до уваги довідка адміністрації локомотивного депо «Одеса-Сортувальна» ДП «Одеська залізниця» № Т4-20/328 від 17.06.2014р. про те, що позивач разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], 1993 р.н. та чоловіком [PERSON] проживали однією сім'єю з квітня 1999 року до 2001 року в будинку відпочинку локомотивних бригад Одеса-Сортувальна (а.с. 61), оскільки фактичні підстави видання такої довідки в ній не зазначені та ця інформація суперечить встановленим обставинам по справі. Суд не приймає в якості доказу надані, до суду письмові пояснення свідків, оскільки згідно із ст.59 ЦПК України ці докази не є допустимими. Перебіг передбаченого трирічного строку позовної давності відповідно до положень ст. 76 ЦК УССР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, що стало відомо позивачу, як зазначено нею в позовній заяві в травні 2014 року, що не спростовувалось відповідачами, а тому підстав для задоволення заяви про застосування наслідків закінчення строку позовної давності у суду не має. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про те, що позивач [PERSON] не довела ті обставини, на які вона посилалась в обґрунтування заявлених позовних вимог та вони задоволенню не підлягають в повному обсязі. В силу положень ч.6 ст. 154 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р. у вигляді накладення арешту на ? частину квартири [ADDRESS].

Outcome: dismissed