Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач у серпні 2014 року звернувся до суду з позовом і просив поновити його на роботі на посаді водія вантажного автомобіля Товариства з обмеженою відповідальністю »Гюнсел». В жовтні 2014 року позивач збільшив розмір позовних вимог і просить: Посилається в позові на те, що з 29.10.2007 року працював у відповідача водієм вантажного автомобіля. Починаючи з травня 2014 року відповідач став затримувати виплату заробітної плати і в зв»язку з цим він неодноразово звертався до роботодавця з вимогою погасити заборгованість. Не маючи можливості отримати заробітну плату він 17.06.2014 року подав заяву про звільнення за власним бажанням, а 17.07.2014 року його запросили до відділу кадрів та видали трудову книжку з записом про звільнення за систематичне невиконання трудових обов»язків. Вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав. Після подачі ним заяви про звільнення відповідач розпочав службове розслідування з приводу перевитрат пального в кількості 16 та 23 літри під час виконання рейсів Київ-Полтава- Донецьк-Київ протяжністю 1478 км. з 11 по 13 червня 2014 року та протяжністю 1578 км. з 13 по 17 червня 2014 року. Він надав з цього приводу свої пояснення і про подальші дії відповідача з цього приводу йому нічого невідомо. З підстав, передбачених п.3 ст.40 КЗпП України, можуть бути звільнені з роботи працівники, до яких уже застосовувалися заходи дисциплінарного впливу, однак про застосування таких до нього йому нічого невідомо. Крім того, в порушення вимог закону відповідач не врахував його відношення до роботи, тяжкість вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду та обставин, за яких вони були вчинені Про існування наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності він дізнався з матеріалів справи і підписи в них про ознайомлення з ними йому не належать. Крім того, при звільненні відповідачем з ним не був проведений розрахунок, не виплачена заробітна пала та компенсація за невикористану відпустку. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Посилається на те, що обидва факти порушення позивачем трудової дисципліни були зафіксовані та підтверджені документально. Позивач не заперечував перевитрат палива, а факт злиття пального та його продаж приватній особі підтверджується водієм [PERSON], з яким позивач перебував у рейсі. При притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності та звільненні його з роботи товариством були дотримані всі вимоги законодавства, з ним при звільненні був проведений повний розрахунок. Крім того вважає, що з вини відповідача позивач не зазнавав і не міг зазнати моральних страждань, а тому просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у тому числі, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Судом встановлено, що позивач на підставі наказу № 98/к від 29.10.2007 року був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю »Гюнсел»водієм вантажного автомобіля. Наказом від 15.07.2014 року б/н він та [PERSON] були притягнуті до дисциплінарної відповідальності в вигляді догани за самовільне злиття 40, 83 л. дизельного пального, продаж його приватній особі та привласнення коштів від його продажу під час виконання рейсу з 14 по 17 червня 2014 року за маршрутом Київ-Донецьк-Київ. Цим же наказом вартість пального була вирахувана з заробітної плати водія [PERSON] Наказом від 16.07.2014 року б/н « Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] і [PERSON].» позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності в вигляді звільнення за систематичне перевищення норми витрат пального в період з 01.06.2014 року по 30 06.2013 року. Наказом № 175-к від 17.07.2014 року позивач був звільнений з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України - систематичне невиконання обов»язків. / а.с. 5; 31 - 33/ З пояснення позивача від 17.07.2014 року вбачається, що 11-13 червня 2014 року, виконуючи рейс за маршрутом Київ-Донецьк-Київ разом з [PERSON], під час руху вночі він спав, а вранці його розбудив [PERSON] і розповів, що вночі його зупинили працівники міліції за порушення ПДР. Щоб останні не складали протокол про адміністративне правопорушення, він розплатився з ними виданими при виході на маршрут коштами і вимушений був злити та продати пальне, т.я. коштів у них на маршрут не залишалося. Дані обставини підтверджуються поясненнями і водія [PERSON], окрім того, що вони разом з позивачем прийняли рішення злити та продати пальне. Позивач у судовому засіданні пояснив, що дані пояснення [PERSON] переписав у серпні 2014 року, т.я. при підготовці позову до суду, який вони обидва готували у одного і того ж представника,він відмовився від звернення до суду в зв»язку з повторним прийняттям відповідачем його на роботу і це було своєрідною платою за надання можливості працювати. Дані обставини підтвердив у судовому засіданні представник позивача, який пояснив, що готував позови до суду обом водіям. Вони на його вимогу збирали відповідні документи, в т.ч. надали йому Індивідуальні відомості про застраховану особу з Управління Пенсійного фонду, видану 13.08.2014року. Довідка [PERSON] випадково збереглася у нього, і була надана ним до суду. Встановлено також, що наказом ТОВ « Гюнсел» №1 від 26.05.2014 року « Про затвердження норм витрат палива на роботу автомобілів» було затверджено норми витрат палива,у тому числі вантажний фургон MAN 12.180 [NUMBER] - 18 -/+ л./100 км. Згідно з Актом про нецільове використання дизельного палива від 16.07.2014 року, складеного комісією відповідача з 3-х осіб, у період часу з 11 по 13 червня 2014 року при виконанні рейсу Київ/Полтава/Донецьк-Київ з пробігом 1478кв. та з 13 по 17 червня 2014 року за тим же маршрутом пробігом 1578 км. позивач та [PERSON] допустили перевитрату пального на 16 та 23л.в відповідно на суму 585 гр. Обидва водії дані обставини визнали та просили утримати дану суму з їх заробітної плати. / а.с. 69 - 70; 74 - 84; 102 / Не заперечуючи даного факту, позивач посилався на те, що даний рейс ними виконувався в екстремальних умовах, на територіях, на яких ведуться бойові дії. Наказом №175-к від 17.07.2014 року позивач був звільнений з займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України - систематичне невиконання працівником обов»язків. З точки зору закону звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП допускається тільки за наявності вини працівника. Принцип вини прямо закріплений у п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який поширюється і на звільнення як один з видів дисциплінарного стягнення. Судом встановлено і не спростовується сторонами, що позивач перебував у рейсі з 13 по 17 червня 2014 року разом з [PERSON] Позивач суду пояснив і це підтверджується поясненням [PERSON],пальне з автомобіля було злито 14.06.2014 року в 00.48 год. Ці обставини зафіксовані даними системи TrakControl, встановленої на автомобілі. / а.с. 70 / Позивач також пояснив і це підтверджується поясненнями [PERSON], саме останній перебував за кермом автомобіля, коли зливалося пальне з причин, приведених у його поясненнях. З наказу про притягнення водіїв до дисциплінарної відповідальності від 15.07.2014 року вбачається, що саме з заробітної плати [PERSON] була утримана вартість злитого пального в розмірі 612, 04 гр. Які саме винні дії були допущені позивачем, з наказу не вбачається, і не довів цих обставин представник відповідача в судовому засіданні, окрім самого факту сумісного перебування позивача в рейсі з [PERSON] Не зумів пояснити представник відповідача і ту обставину, з яких підстав при прийнятті рішення про притягнення обох водіїв до дисциплінарної відповідальності, відповідальність за покриття шкоди була покладена лише на одного з них - [PERSON] Які саме винні дії були вчинені позивачем, які стали підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності наказом від 15.07.2014 року, представник відповідача суду також не довів, як і не надав доказів таких винних дій. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цей же принцип затверджено і в ч.4 ст.129 Конституції України. Виходячи з цих обставин, суд вважає незаконним наказ відповідача від 15.07.2014 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Крім того, відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України суд враховує, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Судом встановлено, що злиття палива з автомобіля мало місце 14.06.2014 року, з рейсу екіпаж автомобіля повернувся 17.06.2014 року і в цей же день у водіїв були відібрані пояснення. Доповідна записка начальника служби безпеки була складена після повернення автомобіля з рейсу 17.06.2014 року. / а.с. 69 / Суд при цьому також зважає на те, що, не спростовуючи тверджень позивача про подану ним 17.06.2014 року заяву про звільнення за власним бажанням, представник відповідача не зумів пояснити причину зволікання з притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до роз»яснень, наданих у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»/ із подальшими змінами/ у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Крім того, пунктом 23 вищезазначеної постанови роз»яснено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При оспоренні до суду наказу про звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України, суд зобов»язаний перевірити усі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установлений законом строк. У даному випадку головним є те, що позивачем оспорюється законність виданих наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності при оспоренні самого звільнення. За таких обставин та висновку суду про незаконність наказу від 15.07.2014 року, суд приходить до висновку, що він не входить в систему для звільнення позивача за п.3 ст.40 КЗпП України. / а.с. 70; 80 / Крім того, відповідно до Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43(із змінами і доповненнями, останні з яких унесено наказом Міністерства інфраструктури України від 24 січня 2012 року № 36) нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації. Так, судом встановлено, що перевитрати пального екіпажем автомобіля, до складу якого входив позивач, було допущено в червні 2014 року під час рейсів до Донецька. Не спростовуючи перевитрат, позивач пояснив, що на це могло вплинути багато факторів, у тому числі перевантаженість автомобіля, екстремальні умови руху в умовах бойових дій, неякісні дороги та багато інших. Оспорюючи законність наказу від 16.07.2014 року, позивач посилається на те, що відповідач причин перевитрат палива не з»ясовував, умов виконання рейсу також не враховував, обмежившись самим фактом його перевитрати. Даних обставин представник відповідача не спростовував. Відповідно до ч.3 ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Судом встановлено і не спростовано представником відповідача, за 7 років роботи на підприємстві до позивача одного разу не застосовувалися заходи дисциплінарного впливу. З яких міркувань адміністрація підприємства за два дні двічі притягнула позивача до дисциплінарної відповідальності і чому саме такі дисциплінарні стягнення були застосовані, представник відповідачу суду також не зумів пояснити. Так, з Акту про нецільове використання дизельного палива від 16.07.2014 року вбачається, що вартість 39літрів палива, надмірно витрачених екіпажем автомобіля за участі позивача, складає 585,00 гр. Судом встановлено і не спростовується сторонами, 29.10.2007 року відповідачем був укладений з позивачем Договір про повну матеріальну індивідуальну відповідальність. З пояснень позивача від 16.07.2014 року вбачається, що позивач не заперечував проти стягнення вартості пального з його заробітної плати, як це передбачено нормами ст.ст.130, 132 та 134 КЗпП україни . З врахуванням цих обставини, а також попередньої роботи позивача на підприємстві, суд вважає, що відповідачем при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення наказом від 16.07.2014 року не були враховані вимоги закону, а саме ч.3 ст.149 КЗпП України та вище приведені роз»яснення постанови Пленуму Верховного Суду України, а тому також вважає даний наказ незаконним. / а.с. 79; 100 / Крім того, суд при вирішенні спору зважає також на наступне. Так, представник відповідача в судовому засіданні не спростовував, що наказ від 16.07.2014 року про застосування до позивача дисциплінарного стягнення в вигляді звільнення реалізований не був. Судом також встановлено, що позивач був звільнений з роботи наказом № 175-к від 17.07.2014 року, про що свідчить і запис у його трудовій книжці. Зі змісту наказу вбачається, що підставою його видання є накази від 15.07.2014 року та 16.07.20914 року. Відповідно до ч.2 ст.149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути накладено на працівника лише у випадку порушення ним трудової дисципліни. При цьому в наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов»язково має бути зазначено, в чому проявилося порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які стали причиною для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Тобто, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. Яке саме чергове порушення трудової дисципліни було допущене позивачем, яке стало підставою для видання даного наказу про його чергове звільнення з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України, представник відповідача суду не пояснив, обмежившись лише посиланням на таку практику ведення кадрового діловодства на підприємстві. Виходячи з цих обставин,суд приходить до висновку про незаконність і даного наказу. Звертаючись до суду, позивач просить також скасувати видані щодо нього відповідачем наказі, які ним оспорюються. Виходячи з того,що з точки зору трудового законодавства видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка на предмет законності чи незаконності, суд вважає, що оспорювані позивачем накази мають бути лише визнані незаконними. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На вимогу суду представником відповідача була надана довідка про заробітну плату позивача за останні 3 місяці перед звільненням без оформлення її відповідно до п.п.3 п.3, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. З даної довідки вбачається, що заробіток за останні 2 місяці перед звільненням позивача склав 1993, 38 гр. Відповідно до п.п.3 п.3, п.5 вище приведеного Порядку середньоденний заробіток позивача складає 46, 62 гр. / 1993, 38 : 41 роб.день = 46, 62 гр./ Вимушений прогул складає 107 днів. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача належить 4998, 34гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу./ 107 днів х 46.62 = 4998, 34/. За правилом ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об»єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала в зв»язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК). Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Така ж позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі 6-23цс12, яка, з точки зору ст..360-7 ЦПК України, є обов»язковою для всіх судів України. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди та обставин її завдання, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача 1000,00 гр. в її відшкодування. Крім того, відповідно до п. 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року у разі необхідності зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Виходячи з того, що суд прийшов до висновку про незаконність звільнення позивча з роботи,с уд приходить до висновку і про обґрунтованість вимог позивча в частині зобов2язання відповідача внести запис в його трудову книжку про поновлення його на роботі. Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З відомості на виплату грошей №127 від 17.07.2014 року вбачається, що позивачу при звільненні було виплачено 4130, 85гр.заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Свого підпису в даній відомості позивач не спростовував, однак наполягав на тому, що грошові кошти він не отримував, а лише розписався в відомості, т.я. заробітна плата йому виплачувалася через банківську карточку. Т.я. ця сума на його карточку не поступала, просить задовольнити позов у частині стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Як зазначається в ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Як зазначається в ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи ці обставини, ненадання передбачених законом доказів своїм твердженням у цій частині, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача в цій частині. Суд вважає, що порядок виплати заробітної плати на підприємстві шляхом перерахування на банківську картку не позбавляло відповідача права виплатити належну позивачу суму на підставі відомості, враховуючи норми закону в частині строків проведення розрахунку при звільненні та строків виплати заробітної плати, визначені ст.115 КЗпП України - 2 рази на місяць. Крім того, суд при цьому зважає на те, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з предмету позову, є взаємовиключними, а тому в зв»язку з задоволенням вимог позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, такі вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судового збору на користь держави в розмірі 243, 60 гр.

Outcome: partial