Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину. В позові зазначив, що [INFO] померла його мати, [PERSON], в результаті чого відкрилася спадщина, яка складається в тому числі з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері. 02 квітня 2014 року позивач прийняв спадщину за законом шляхом подання відповідачу заяви про прийняття спадщини. 29 жовтня 2014 року відповідачем була складена постанова про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину № 324/02-14. Позивач вважає, що зазначена постанова не відповідає приписам норм чинного законодавства та винесена безпідставно. Підставою для прийняття постанови стала відсутність документів, які підтверджують факт родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також відсутність реєстрації в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно Свідоцтва про право власності на житло відповідно до ст. 331 ЦК України. Впродовж тривалого часу позивач систематично запитував відповідача про стан справ щодо оформлення спадкових документів, про наявність ускладнень для отримання документів, на що йому відповідачем повідомлено, що ним зроблені всі необхідні запити, тому складнощів з оформленням спадщини немає. Лише 29 жовтня 2014 року з постанови нотаріуса позивач дізнався, що через відсутність свідоцтва, яким можливо простежити зміну прізвища його матері з [PERSON] на [PERSON], неможливо видати свідоцтво про право на спадщину в безспірному порядку. Розуміючи необхідність надання вищезазначеного свідоцтва, позивач звернувся до родичів, які мешкають у Росії, в результаті чого отримав необхідні документи, а саме копію Свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 10 липня 1981 року. Отже, позивач вважає, що відповідач в порушення вимог Глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій, ст. 46 Закону України „Про нотаріат" безпідставно не здійснила весь обсяг дій, передбачений нормами чинного законодавства, для збору документів, необхідних для видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, в результаті чого прийняла незаконну постанову. Крім того, на підтвердження набуття спадкодавцем права власності на однокімнатну квартиру позивачем було надано відповідачу Свідоцтво про право власності на житло № 94 від 30 серпня 2011 року, зареєстроване відповідно до вимог ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду". Таким чином, на момент виникнення у спадкодавця права власності на нерухоме майно, воно було оформлене у встановленому порядку відповідно до чинного на момент набуття права власності законодавства. У зв'язку з тим, що чинним законодавством не передбачена можливість державної реєстрації права власності на нерухомість після смерті особи, нотаріусом складене постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Посилаючись на положення ст.ст. 46, 50 Закону України „Про нотаріат", главу 7 Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, позивач просить визнати незаконною постанову приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2014 року, зобов'язати приватного нотаріуса [PERSON] видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що належала [PERSON] Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила, на вимогу суду надала спадкову справу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, у відповідності до положень ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача, [PERSON] (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається в тому числі з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60-62). Спадкоємцем першої черги є син померлого спадкодавця позивач [PERSON] (а.с. 37). Інші спадкоємці за законом чи за заповітом відсутні (а.с. 31-33). У встановлений шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с. 29). Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 29 жовтня 2014 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] (а.с.63). Відповідно до вимог ст. 49 Закону України „Про нотаріат" у разі неподання відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, нотаріус відмовляє у її вчиненні, про що виносить мотивовану постанову. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Підставою для прийняття оскаржуваної постанови стала відсутність документів, які підтверджують факт родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем. Згідно Глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій, ст. 46 Закону України „Про нотаріат" нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Разом з цим, з наданого суду позивачем свідоцтва про розірвання шлюбу між „[PERSON]" (російською мовою) та „[PERSON]" (російською мовою) Серії [NUMBER] від 10 липня 1981 року, судом встановлено, що шлюб між останніми було розірвано 10 липня 1981 року актовий запис 42. Після розірвання шлюбу „[PERSON]" (російською мовою) присвоєно прізвище „[PERSON]" (російською мовою). Отже, враховуючи, що в свідоцтві про народження позивача [PERSON] батьком зазначено: „[PERSON]" (російською мовою), а матір'ю зазначено „[PERSON]" (російською мовою) (а.с. 37), тому з урахуванням наявного у позивача свідоцтва про розірвання шлюбу між „[PERSON]" (російською мовою) та „[PERSON]" (російською мовою) Серії [NUMBER] від 10 липня 1981 року нотаріус могла простежити родинні зв'язки спадкодавця та спадкоємця. Між тим, матеріали спадкової справи не містять відомостей про витребування нотаріусом у позивача свідоцтв з яких можливо простежити зміну прізвища матері позивача з „[PERSON]" на „[PERSON]". Отже, відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] з цих підстав. Крім того, іншою підставою для прийняття оскаржуваної постанови стала відсутність реєстрації в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно Свідоцтва про право власності на житло відповідно до ст. 331 ЦК України. Проте, зазначена відповідачем норма стосується набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, тоді як спадкова маса складається з нерухомого майна (однокімнатної квартири), яке було отримано у власність в результаті приватизації. Статтею 345 ЦК України передбачено, що у фізичної особи може виникнути право власності у випадку приватизації державного майна та майна, яке знаходиться в комунальній власності. Відповідно до п.п. 3, 5, 7 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду": - передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. передача квартир (будинків) власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. · органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. На підтвердження набуття спадкодавцем права власності на однокімнатну квартиру позивачем було надано відповідачу Свідоцтво про право власності на житло № 94 від 30 серпня 2011 року, зареєстроване відповідно до вимог ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду". Таким чином, на момент виникнення у спадкодавця права власності на нерухоме майно, воно було оформлене у встановленому порядку відповідно до чинного на момент набуття права власності законодавства. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 19 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі свідоцтва про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді. Згідно з п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій видача свідоцтва про право на спадщину на майно, що підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та після перевірки відсутності заборони або арешту цього майна або інших застав за даними відповідного реєстру. Правовстановлюючим документом у даному випадку є Свідоцтво про право власності на житло № 94 від 30 серпня 2011 року, оформлене на ім'я [PERSON], але не зареєстроване в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Разом з цим, чинне законодавство не передбачає можливість державної реєстрації права власності на нерухомість після смерті особи. Отже, нотаріус при перевірці правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно піддав їх сумніву, проте ці документи не визнавались недійсними в судовому порядку. Як визначено у ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 46 Закону України „Про нотаріат" передбачено витребування відомостей і документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, а саме : „Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні". Незважаючи на цю норму закону, нотаріус не виконав вимоги ст. 46 Закону України „Про нотаріат". Причину невиконання вимог зазначеної статті відповідач не пояснив. З наведеного, суд дійшов висновку про те, що нотаріусом безпідставно відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, враховуючи наявність у позивача документів, що підтверджують його родинні стосунки із спадкодавцем та наявності у позивача правовстановлюючих документів на нерухоме майно, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до абзаців 2 та 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 „Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" (Постанова ВСУ № 2) (із змінами), з урахуванням вимог ЦПК, у резолютивній частині рішення, зокрема, повинно бути зазначено про задоволення позову або про повне чи часткове залишення його без задоволення. При задоволенні позову про оскарження нотаріальних дій суд має зазначити, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи позов про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити.

Outcome: approved