Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду зі позовом до відповідача в якому просив суд анулювати неіснуючу заборгованості та стягнути з відповідача 60\~000 гривень моральної шкоди. При цьому позивач посилається на те, що він сплачує водопостачання, яке надається ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», але відповідач неправомірно нарахував йому неіснуючу заборгованість. Крім того, діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 60\~000 гривень. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, надавши свої заперечення. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, вважає позов позивача у задоволені не підлягає на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ЦК України щодо банківського рахунку та виконання зобов'язань. Судом встановлено, що [PERSON] є споживачем водопостачання, за адресою: м. Одеса, вул. Одеська, 11. Надання послуг водопостачання виконує Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал». Відповідно до ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» послуги питного водопостачання надаються споживачам підприємствами питного водопостачання на підставі договору з: 1. підприємствами, установами та організаціями, які безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; 2. підприємствами, установами та організаціями, у повному господарському віданні та оперативному управлінні яких знаходиться житловий фонд та до обов'язків яких належить надання споживачам послуг водопостачання та водовідведення; 3. об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними домами та забезпечення надання послуг водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, які знаходяться у приватній власності. Таким чином, договір про надання послуг питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання та споживачем, визначеним ст. 19 Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», згідно якої передбачений вичерпний перелік споживачів. Згідно п.3.9 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, від 27.06.2008 року № 190, рахунки за воду і за скидання стічних вод до мережі водовідведення виписуються виробником споживачам. Якщо субспоживач має особисті рахунки, то він розраховується за питну воду та скидання стічних вод з виробником. Розподіл суми рахунку між субспоживачами, на яких не відкрито окремих особових рахунків, здійснюється споживачами самостійно. У випадках, коли засоби обліку на вводах субспоживачів відсутні, розрахунки за воду проводяться за нормами водоспоживання, при цьому обсяг стічних вод, які належать до сплати, дорівнює обсягу водоспоживання. Норми частини 3 статті 28 Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" (в редакції Закону від 11 лютого 1998 року № 113/98-ВР) передбачають, що порядок подання фізичними особами, що не є суб'єктами підприємницької діяльності, - власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов'язані з повіркою, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) зазначених засобів вимірювальної техніки здійснюються за рахунок підприємств і організацій, які надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Згідно пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" (в редакції Закону від 26 жовтня 2014 року № 1697-18) поняття тарифів на комунальні послуги включає в себе тарифи на теплову енергію (крім тарифів на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, а також тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, а також тарифи на послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для суб'єктів, які є виконавцями цих послуг. У листі відповідача до позивача № 1377ув-13/3271 від 12 травня 2015 року позивачу було повідомлено про те, що по його особовому рахунку проведено перерахунок заборгованості з законних підстав, а саме, на підставі діючих тарифів з урахуванням встановленої пільги для категорії "Діти війни". Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Враховуючи викладене, у розумінні чинного законодавства України лист, в якому пропонується оплатити певну суму за певні послуги не є правочином. Вимога відповідача про виплату суми заборгованості не встановлює для позивача будь-яких обов'язків, крім рекомендацій сплатити нараховані суми, та по суті є лише різновидом претензії. Також пропозиція сплатити рахунок не може вважатись зобовязанням у розумінні ст. 509 ЦК України. Питання про обґрунтованість нарахованої суми оплати за надані послуги встановлюється при вирішенні іншого спору, де б вирішувалось питання про стягнення суми боргу, або правомірності дій відповідача про відключення від мережі водопостачання, при вирішенні якого суд зобов'язаний буде дати оцінку вказаним фактам. Проте, таких позовних вимог, ніхто зі сторін не заявляв. На підставі наведеного суд, дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» проводило начислення за водопостачання з урахуванням діючи норм та правих з урахуванням показань водоміру та з урахуванням пільги позивача (на 1 особу 25 % «Діти війни»), а тому, суд не знаходить підстав для анулювання заборгованості. Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при задоволені вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Проте задоволення такої вимоги, за умови її пред'явлення, можливе з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках, передбачених законом. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У зв'язку з тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження моральних страждань та розміру шкоди, суд вважає що у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст. 213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Outcome: dismissed