Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона працювала по посаді економіста Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» [PERSON] міської ради та одночасно обіймала виборну посаду профспілкового комітету цього товариства. Наказом №78 від 16.12.2015 року їй було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а наказом №2-к від 04.01.2016 року її було звільнено з роботи за систематичне не виконання своїх службових обовязків. Зазначила, що вона не допускала ніяких порушень трудової дисципліни та виконувала свої обовязків. Адміністрація відповідача створювала перешкоди їй у виконання обовязків та не надавали доступу до документів, які було необхідні для виконання неї своїх обовязків. Окрім того, адміністрація відповідача з порушенням вимог закону, що регулює діяльність профспілок, змінила її службові обовязки та притягнула її до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди профспілки. Тому, просить скасувати вказані накази як незаконні, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимішеного прогулу та 10\~000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засідання позивач та її представник позов підтримали. Представники відповідачі позов заперечили та пояснили суду, що позивач систематично не виконувала свої трудові обовязки за що її двічі було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (наказами від 05.01.2015 року та 16.12.2015 року). Підставою для оголошення догани за наказом № 78 від 16.12.2015 року стало порушення позивачем трудової дисципліни, яке виразилося в халатному ставлення до виконання свої службових обовязків та не застосуванні нормативного акту, якій підлягав застосуванню при обрахування орендної плати, в наслідок чого не вірно була обрахована орендна плата. 04 січня 2016 року наказом №2-к позивача було звільнено з роботи за систематичне не виконання своїх службових обовязків. Підставою для видання цього наказу став виявлений факт не проведення позивачем розрахунків з матеріальних, трудових і фінансових витрат підприємства у звязку зі зміною з 01.09.2015 року розміру мінімальної заробітної плати. Зазначили, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності були здійсненні з дотриманням вимог закону. В тому числі, перед цим, роботодавець надсилав відповідній запити до профспілки, але профспілка невмотивовано відмовила у наданні згоди на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Зазначили, що обовязки з проведення розрахунків орендної плати та матеріальних, трудових і фінансових витрат віднесено до обовязків економіста, посаду якого обіймала позивач. Вважають, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності здійснено з дотриманням вимог закону, а тому просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19.05.2015 року вбачається, що 16.08.2000 року позивача прийнято на роботу до КП ЕЗО "Міськсвітло" СМР на посаду заступника головного бухгалтера, а 01.02.2002 року переведено на посаду економіста. 31.12.2014 року позивача на підставі наказу №164-к було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за неналежне виконанням доручень та розпоряджень директора. Наказом від 06.05.2015 року № 22 з позивача знято догану оголошену наведеним вище наказом. Наказом № 2-к від 05.01.2015 року позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни. Даним судовим рішенням [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу № 2-к від 05.01.2015 року. Позивачем зазначено та визнано відповідачем, що позивач перебуває на виборній посаді первинної профспілкової організації КП ЕЗО "Міськсвітло" СМР. Наказом №78 від 16.12.2015 року позивача без згоди профспілки було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни (а.с. 10). Як вбачається з даного наказу підставою для його видання стало те, що з листа №08.01-16/1309 Управління майна комунальної власності від 03.12.2015 року стало відомо про те, що розрахунки, які застосовує КП ЕЗО "Міськсвітло" СМР відповідно до умов договору оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у господарському віданні КП ЕЗО "Міськсвітло" СМР, не відповідають рішенню СМР від 01.02.2012 року №1186-МР. У звязку з чим, позивач порушила вимоги п.п. 2.4, 4.1 своєї посадової інструкції халатно поставилася до виконання своїх посадових обовязків та не застосувала нормативний акт, якій підлягав застосуванню, внаслідок чого орендна плата за жовтень, вересень, серпень, липень, червень 2015 року була нарахована не вірно, чим порушила трудову дисципліну. Наказом №4-к від 04.01.2016 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх службових обовязків (а.с. 9). Як вбачається з даного наказу підставою для його видання стало те, що позивач раніше притягалася до дисциплінарної відповідальності наказами №2 від 05.01.2015 року та №78 від 16.12.2015 року та знову допустила порушення трудової дисципліни, яке виразилося в тому, що «Економіст [PERSON] , до обовязків якої входить, виконання розрахунків з матеріальних, трудових і фінансових витрат підприємства, не провела у відповідність з діючим законодавством розрахунки та калькуляції підприємства (розрахунок вартості 1 маш.-год автотранспорту для надання сторонніх послуг, розрахунок вартості 1-ї години роботи бригади з автовишками, калькуляції вартості розробки і видачі технічних умов замовнику) після законодавчої зміни розміру мінімальної заробітної плати згідно Закону України №80-VІІІ від 28.12.2014 року та змінами до нього №704- VІІІ від 17.09.2015 року, що потягло за собою зменшення дохідності підприємства з вересня 2015 року по теперішній час» На думку суду дані накази підлягає скасуванню як незаконні виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізичну особу покладається обов'язок забезпечувати працівникові умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 141 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема, за п 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 зазначеної постанови, за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення. У силу ст. 10 ЦПК України саме на роботодавцеві лежить обов'язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку, за який до нього застосовано заходи дисциплінарного впливу у вигляді догани чи звільнення з роботи. Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обовязків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Проте відповідач не надав належні та допустимі докази у підтвердження того, що порушення, які стали підставою для притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності за спірними наказами, були допущені саме позивачем та з її вини. Посилання відповідача на порушення позивачем трудових обовязків визначених Посадовою інструкцію економіста, яка затверджена наказом №68-к від 19.05.2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки вона не погоджена з профспілковим комітетом первинної профспілкової організації КП «Міськсвітло», членом якої є позивач. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 252 КЗпП України - зміна умов трудового договору, працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. За положеннями ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Здійснюючи порівняльний аналіз обсягу трудової функції позивача, яка працівника КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР, що був визначений посадовою інструкцією, яка затверджена 01.11.2013 року. (а.с. 49) та Посадової інструкції економіста, яка затверджена наказом №68-к від 19.05.2015 року, суд приходить до висновку, що роботодавець істотно змінив трудові обовязки позивача істотно збільшивши обсяг роботи яку позивач має виконувати. У звязку з чим, вирішуючи питання про трудову функцію позивача та межі її відповідальності суд виходить з того, що трудові обовязки позивача визначені посадовою інструкцією, яка затверджена 01.11.2013 року, та законність якої сторонами не заперечується. Відповідно до Посадової інструкції від 01.11.2013 року до обовязків економіста, зокрема, віднесено розрахунок калькуляції автопуслуг та орендної плати. Економіст має право не приймати до виконання документи, оформлені не повністю або надані з порушенням строків, докладати керівнику про всі порушення в ф оформленні документів та про порушення строків їх здачі. Як встановлено судом та не заперечується сторонами позивач здійснювала розрахунки розміру орендної плати за оренду нежитлового приміщення гаражу по провулку Громадянській, 5 в м. Суми на підставі договору оренди №40 від 01.03.2008 року, якій укладений між відповідачем та КП «[PERSON] МБТІ» (а.с. 56-64). Як вбачається з даного договору, сторони погодили, що розмір орендної плати розраховується на підставі діючою Методики … за розрахунком орендної плати (додаток 1) Листом №08.01-16/1309 від 03.12.2015 року Управління майна комунальної власності повідомило відповідача про те, що умови укладеного КП «Міськсвітло» та КП «[PERSON] міське БТІ» договору оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у господарському віданні підприємства, не відповідають рішенню СМР від 01.02.2012 року №1186-МР «Про затвердження методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Суми …» Зазначеним листом, Управління майна комунальної власності висунуло вимогу керівнику КП ЗЕО «Міськсвітло» в строк до 25.12.2015 року внести відповідні зміни до договору та надати інформацію про проведену роботу. Судом встановлено, що замість вчинення належних дії щодо приведення вказаного вище договору оренди у відповідність до вимог рішення СМР від 01.02.2012 року №1186-МР та внесення до нього відповідних змін, які б могли стати підставою для здійснення нового розрахунку розміру орендної плати, адміністрація відповідача поклала цей обовязок на позивача. Хоча, її трудовими обовязками виконання такої трудової функції не передбачено. Окрім того, прохання позивача надати їй необхідні для виконання цього завдання адміністрації документи (а.с.55) залишилося без реагування і доказів надання запитаних нею документів відповідачем суду не надано. Також встановлено, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі наказу № 78 від 16.12.2015 року здійснено відповідачем в супереч вимогам ч. 2 ст. 252 КЗпП України без попередньої згоди профспілкового комітету. Посилання представників відповідача на те, що запит на отримання згоди на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності до профспілкового комітету було завчасно подано, а але профспілковий комітет безпідставно та необґрунтовано відмовив у наданні згоди, суд не може взяти до уваги. Відповідно до правової позиції висловленої ВСУ у справі 6-119цс15: «Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України). За аналогією правило частини 7 статті 43 КЗпП України та частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слід застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України, частиною четвертою статті 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників, \~членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності.» Як вбачається з рішення профспілкового комітету (а.с. 66), підставою для відмови у наданні згоди на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало те, що з точки зору профспілкового комітету: « до посадових обовязків економіста не входить складання договорів та всі розрахунки орендної плати складаються саме згідно договору з додатками». Дане рішення профспілкового комітету є не лише обґрунтованим та вмотивованим, а й за своїми висновками співпадає з встановленими судом обставинами, що наведені вище. Позивач зазначила, що адміністрації КП ЕЗО «Міськсвітло» створювало умови у яких належне виконання нею своїх трудових обовязків було неможливе. Зокрема, їй не надавали документи та інформацію, які були потрібна для проведення відповідних розрахунків. Вказані пояснення позивача підтверджуються копіями службових записок поданих суду як самою позивачкою, так й відповідачем. При цьому, жодних доказів на підтвердження надання позивачу запитуваних нею документів суду не надано. Суд вважає за необхідне також зауважити, що після видання наказу від 16.12.2015 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, вже 18.12.2015 року відповідач вніс подання до первинної профспілкової організації КП «Міськсвітло» про надання попередньої згоди на звільнення позивача, при цьому у вказаному поданні, як підстави для звільнення, містилися лише посилання на накази від 05.01.2015 року та 16.12.2015 року. (а.с. 76). Аналогічне за своїм змістом подання було внесене відповідачем [PERSON] обласній організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення (а.с. 80) Лише після отримання запитів від обох профспілкових комітетів про надання додаткових відомостей та інформації, відповідачем 24.12.2015 року було видано наказ про витребування у позивача письмових пояснень з приводу порушень при здійсненні розрахунків та калькуляції підприємства після зміни мінімальної заробітної плати та зобовязано позивача привести вказані розрахунки і калькуляції у відповідність до вимог Закону, якій змінено розмір мінімальної заробітної плати. В подальшому 28.12.2015 року профспілковому комітету первинної профспілкової організації та 25.12.2015 року [PERSON] обласній організації профспілок було направлено листи в яких надавалися частково відповіді на запити профспілкових організацій та уточнено, що підставою для звільнення позивача є те, що [PERSON] , до обовязків якої входить, виконання розрахунків з матеріальних, трудових і фінансових витрат підприємства, не провела у відповідність з діючим законодавством розрахунки та калькуляції підприємства (розрахунок вартості 1 маш.-год автотранспорту для надання сторонніх послуг, розрахунок вартості 1-ї години роботи бригади з автовишками, калькуляції вартості розробки і видачі технічних умов замовнику) після законодавчої зміни розміру мінімальної заробітної плати згідно Закону України №80-VІІІ від 28.12.2014 року та змінами до нього №704- VІІІ від 17.09.2015 року, що потягло за собою зменшення дохідності підприємства з вересня 2015 року по теперішній час. (а.с. 78, 82) Як вбачається з рішень обох профспілкових організацій (а.с. 79, 83) у задоволенні подання адміністрації про надання згоди на звільнення позивача було відмовлено. Вказані рішення є належним чином вмотивовані та вказують на те, що умови трудового договору позивача було змінено з порушенням вимог закону, попереднє притягнення до дисциплінарної відповідальності здійснено з порушенням вимог закону, а роботодавець не забезпечує в колективі належним чином правильну організовану працю працівників, додержання законодавства про працю, створення необхідних умов для зростання продуктивності праці, розвиток соціального діалог в трудовому колективі, поліпшення умов праці. Вказані рішення профспілкових організації, з точки зору суду, є обґрунтованими з огляду на встановлені судом обставини, що наведені вище. Окрім того, суд зазначає, що розрахунок калькуляції автопослуг є обовязком позивача, як економіста підприємства та це визначено її посадовою інструкцією (п. 5 а.с. 49) Як вбачається з розрахунків поданих відповідачем до них включаються: заробітна плата, амортизація, запасні частини, мастильні матеріали, ремонт і тех. огляд, загально виробничі витрати, прибуток, адмін. витрати тощо. Наведене свідчить про те, що виходячи лише з розміру мінімальної заробітної плати провести вказаний розрахунок є неможливим, про що й зазначала позивач. При цьому, позивач наполягала, що їй адміністрацією підприємства не надавалися жодні дані на підставі яких вона могла б зробити цей новий розрахунок а дані обставини відповідачем жодними дозами не спростовані. При цьому, представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що позивача звільнено з роботи саме за не проведення нового розрахунку у звязку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати з 01.09.2015 року. Не застосування інших змінних складових у цьому розрахунку не ставить у вину позивачу. Наведені вище обставини у своїй сукупності вказують на те, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за обома оспорюваними наказами були здійснене з порушенням вимог закону та за відсутністю доказів невиконання позивачем без поважних причин своїх трудових обовязків. Окрім того, враховуючи обґрунтованість відмови профспілкових комітетів у наданні згоди на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (в тому числі у вигляді звільнення з роботи), суд вважає, що відповідачем спірні заходи дисциплінарного впливу до позивача вжито без попередньої згоди виборного органу, членом якого є позивач, а звільнення також й без попередньої згоди вищого виборного органу професійної спілки, членом якої є позивач. Відповідно до правової позиції ВСУ висловленої у справі 6-30цс30: «Звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (обєднання профспілок) є порушенням вимог статей 43, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року №\~1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним.» Судом встановлено, що на час звільнення позивача з роботи його середньоденна заробітна плата складала 273,21 грн. Даний розмір був зазначений відповідачем та не заперечувався позивачем. Позивачем заявлена вимога про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Період вимушеного прогулу позивача у звязку з її незаконним звільненням з роботи : з 05.01.2016 року по 23.03.2016 року (час постановлення рішення у даній справі). У вказаний період з урахуванням рекомендації КМУ було 55 робочих дні. Тому заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 15026,55 грн.. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику. Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що незаконне притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи суттєво порушило його життєві звязки, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до моральних страждань, нервових переживань, все це спричинило моральні страждання. В той же час, необхідною і достатньою, доведеною і такою, що підлягає стягненню з відповідача, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає грошову компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Доказів того, що позивачу спричинено моральну шкоду в більшому розмірі суду не надано. На підставі викладеного, суд вважає що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за наказом №78 та звільнення позивача з роботи за наказом №2-к було проведене з порушення вимог закону, а тому вказані накази підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню на роботі. З відповідача, також, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15026,55 грн., а також 1000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні позову в іншій частині суд вважає з необхідне відмовити з необґрунтованістю вимог. З відповідача також на підставі ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1653,60 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць у відповідності до ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню..

Outcome: partial