Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі-позивач, ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON]) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову, позивач зазначає те, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP13370134 від 05.09.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2727,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Крім того, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка"(Стандарт) складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. У порушення вимог ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим, станом на 16.01.2014 року має заборгованість у розмірі 43 360,14 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18.03.2014 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача Откидач С.В. позов підтримала у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача [PERSON] у судових засіданнях проти позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позову. Під час розгляду справи представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні було встановлено, що 05.09.2006 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк"(правонаступником якого є позивач) та відповідачем було укладено договір № DNH4KP13370134 від 05.09.2006 року(далі - кредитний договір), згідно із умов даного договору позивач надав відповідачу строковий кредит у сумі 2727,40 грн. на строк 12 місяців, по 05.09.2007 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту. Із кредитного договору вбачається, що відповідач ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, виражає свою згоду, що заява з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. Приймаючи до уваги вищевикладене, із матеріалів справи вбачається, що позивач прийняв на себе зобов'язання сплачувати платежі за кредитом та нараховані відсотки щомісячно з 21 по 28 число кожного місяця, але відповідачем умови кредитного договору своєчасно не виконані, кредит та відсотки у встановленні договором строки не сплачені. Станом на 16.01.2014 року у відповідача виникла заборгованість по виконанню зобов'язань за кредитним договором, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку становить 42360,14 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або односторонній зміні його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Оскільки, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість по виплаті за кредитним договором, суд вважає вимоги позивача ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Проте, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", При застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Приймаючи до уваги те, що споживчий кредит надавався відповідачу по 05.09.2007 року включно, а позивач звернувся з позовом до суду, лише у січні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який минув у 2012 році, на думку суду у задоволенні позову слід відмовити. Щодо доводів представника позивача про те, що відповідно до ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривався, судом не приймаються до уваги виходячи з наступного. В підтвердження обставин переривання строку позовної давності, представник позивача посилається на те, що 13.04.2010 року [PERSON] було здійснено погашення по договору № DNH4KP13370134 від 05.09.2006, в підтвердження надає копію меморіального ордеру від 13.04.2010 року. Суд вважає за необхідне зазначити те, що даний меморіальний ордер не може свідчити про перерахування відповідачем коштів по договору № DNH4KP13370134 від 05.09.2006, оскільки, по-перше, одержувачем коштів за даним меморіальним ордером є "ИНГОССТРАХ ЗАО", а не ПАТ КБ "ПриватБанк". По-друге, як вбачається з даного меморіального ордеру, рахунком платника є рахунок [NUMBER], який відповідно до кредитного договору призначений для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, а не для перерахування з даного рахунку коштів на інший рахунок. По-третє, як вбачається з даного меморіального ордеру, кошти були перераховані на рахунок [NUMBER], слід зазначити про те, що номер даного рахунку відсутній в умовах кредитного договору. Отже, вищезазначені обставини свідчать про те, що строк позовної давності договору № DNH4KP13370134 від 05.09.2006 року не переривався, а доводи представника позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Outcome: dismissed