Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просить визнати за ним право власності на цілий житловий будинок та господарські будівлі і споруди у [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Право власності на вищевказаний будинок було зареєстроване Стрийським МБТІ 30.04.1990 року під реєстровим № 177 за колгоспним двором, головою якого була моя матір [PERSON] . Згідно витягу з погосподарської книги с. Старе Село від 19.02.2019 року №174, будинковолодіння [ADDRESS] відносилося до категорії "колгоспний двір". Станом на 30.06.1990 року учасниками колгоспного двору були: [PERSON] та позивач - [PERSON] . Стверджує, що вони з матір`ю брали активну участь в утриманні будинку в належному стані, проводили поточні ремонти, сплачували комунальні послуги та фактично були співвласниками вищевказаного будинку, однак право власності на частини будинку, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, тому немає нових правовстановлюючих документів. Згідно довідки Монастирецької сільської ради №175 від 19.02.2019 року, [PERSON] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] до дня своєї смерті, що наступила 04.06.2018 року. У виконкомі Монастирецької сільської ради секретарем виконкому від [PERSON] посвідчено заповіт від 18.07.1995 року за №43 в користь сина [PERSON] . На день смерті заповідачки заповіт не змінено і не скасовано. Позивач вказує, що оскільки проживав із матір`ю на момент її смерті, то відразу вступив в управління та володіння спадковим майном. Таким чином прийняв спадщину, а саме материну частину будинку і став фактичним одноосібним власником будинку в [ADDRESS] . Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Тому, позивач змушений звертатися до суду із вказаним позовом, з метою захисту свої майнових прав. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 08.09.2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 05.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Крім того, в порядку витребування доказів вирішено зобов`язати Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 01 січня 2021 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області інформацію про те, чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , і якщо так, то надати спадкову справу для огляду в судовому засіданні. 12.11.2020 року завідувачем Жидачівмькою ДНК Матусеком В.В. на адресу суду надіслано лист №359/02-14 згідно якого, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у Жидачівській ДНК спадкова справа не заводилася. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з мотивів наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи без його участі, позов визнає. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 05.06.2018 року (а.с. 8). Після смерті матері позивача відкрилася спадщина, до складу якої входила належна їй частина житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Право власності на вищевказаний будинок було зареєстроване Стрийським МБТІ 30.04.1990 року під реєстровим № 177 за колгоспним двором, головою якого була [PERSON] . Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 25.04.1990 року (а.с. 12). Згідно витягу з погосподарської книги с. Старе Село від 19.02.2019 року №174, будинковолодіння [ADDRESS] відносилося до категорії "колгоспний двір". Станом на 30.06.1990 року учасниками колгоспного двору були: [PERSON] та позивач - [PERSON] (а.с. 11). Згідно довідки Монастирецької сільської ради №175 від 19.02.2019 року, [PERSON] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] до дня своєї смерті, що наступила [INFO] (а.с.9). У виконкомі Монастирецької сільської ради секретарем виконкому від [PERSON] посвідчено заповіт від 18.07.1995 року за №43 в користь сина [PERSON] . На день смерті заповідачки заповіт не змінено і не скасовано (а.с.10). Її син [PERSON] був постійно зареєстрований та проживав разом із своєю мамою до дня її смерті, де проживає до цього часу. Позивач стверджує, що оскільки проживав із матір`ю на момент її смерті, то відразу вступив в управління та володіння спадковим майном. Таким чином прийняв спадщину, а саме материну частину будинку і став фактичним одноосібним власником будинку в [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. У судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок та господарські будівлі і споруди у [ADDRESS] відноситься до суспільної групи «колгоспний двір». Згідно витягу з погосподарської книги с. Старе Село від 19.02.2019 року №174, будинковолодіння [ADDRESS] відносилося до категорії "колгоспний двір". Станом на 30.06.1990 року учасниками колгоспного двору були: [PERSON] та - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] брали активну участь в утриманні будинку в належному стані, проводили поточні ремонти, сплачували комунальні послуги. Відтак, вони фактично були співвласниками вищевказаного будинку, однак право власності на частини будинку, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось. Постановою завдувача Жидачівською ДНК матусека В.В. від 21.02.2019 року (а.с.21) [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Оскільки, син померлої [PERSON] - [PERSON] позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на спадкове майно за заповітом підлягає до задоволення. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачка позов визнала дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved