Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявою про встановлення факту вимушеного переселення у травні 2014 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Обґрунтовуючи свою заяву заявники послалися на те, що вони є членами Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права". Заявники проживають за адресою: [ADDRESS], як внутрішньо-переміщені особи. До вимушеного переселення з окупованої частини території Луганської області заявники були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS]. Документи, що підтверджують право власності на будинок знищені під час пожежі від обстрілу, в результаті якого було зруйновано їх будинок. Заявники, в поданій заяві зазначають, що загальновідомим є той факт, що в кінці лютого - на початку березня 2014 перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Незаконно анексувавши Крим, Російська Федерація продовжила військову агресію проти України, так в квітні 2014 року керовані та фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення 07 квітня 2014 року так званої «Донецької народної Республіки» та 27 квітня 2014 року так званої «Луганської народної Республіки». 11.05.2014 року лідери самопроголошених «ДНР» та «ЛНР» провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України, далі на ці території були заслані розвідувально - диверсійні групи, які очолили кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Росії, російські козаки, батальйон «Восток» укомплектований чеченцями, групи найманців «Русский сектор» та «Оплот». За їх участю почалося захоплення адміністративних будівель в населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини Українських сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупація частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню. З весни 2014 року на території м.Кіровськ була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів на уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. З травня 2014 року вулицями м.Кіровськ почали пересуватися озброєні автоматами Калашникова представники окупаційної влади. Окупанти активно почали формувати свої бази та закріплюватись на території міста, було запроваджено комендантську годину. Для них звичайний та зрозумілий уклад життя почав змінюватись, що впливало на їх життя та душевний стан. В грудні 2014 року і січні 2015 року відбулися сильні обстріли їх селища, був зруйнований їх будинок, згоріли речі, документи. Через зазначені вище події на прикінці січня 2015 року вони змушені були виїхати з окупованої частини Луганської області на підконтрольну Україні територію. Заявники вважають, що внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Луганської області були порушені їх права і свободи, передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на свободу думки, совісті і релігії. За викладених обставин, заявники звертаються до суду з цією заявою та мають на меті визначити собі статуси осіб, які перебували під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Заявники та їх Представник у судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, вимоги заяви підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з"явилися, про день час та місце проведення судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправілення, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що заінтересовані особи були належним чином повідомлені про місце, день і час судового розгляду справи, діючи відповідно до приписів п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представників заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та посольства Російської Федерації в Україні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Частиною 1, п 5 ч. 2 ст. 293, 315 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року №5 зі змінами в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладені правові положення, судом встановлено. Заявник [PERSON] є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER], виданого 03.09.1997 року Кіровським МВ УМВС України в Луганській області. Згідно з копією вищезазначеного паспорта [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії довідки від 20.07.2017 року № 9171 [PERSON] перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS], його фактичне місце проживання (як переміщеної особи з тимчасово окупованої території України): [ADDRESS] Заявник [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER], виданого 23.04.1996 року Кіровським МВ УМВС України в Луганській області. Згідно з копією вищезазначеного паспорта [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії довідки від 20.12.2016 року № 9703 [PERSON] перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS], її фактичне місце проживання (як переміщеної особи з тимчасово окупованої території України): [ADDRESS] Доказів того, що заявники є членами Громадської організації "Всеукраїнський Рух "СИЛА ПРАВА" суду надано не було, проте ця обставина не позбавляє заявників права на звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В судовому засіданні було встановлено і підтверджено належними та достатніми доказами, що [PERSON] та [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами та звернувшись з цією заявою мають на меті визначити собі статуси як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Суд також враховує, що місто Кіровськ Луганської області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Частинами 1-3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід"ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Суд відзначає, що факт збройної агресії проти України з боку Російської Федерації встановлено зазначеними вище законодавчими актами та є загальновідомим, а тому в силу приписів ч.3 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено належними та достатніми доказами, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та внаслідок незаконної окупації Російською Федерацією частини території України, зокрема частини Луганської області, заявники [PERSON] та [PERSON] були позбавлені можливості мирно, без побоювань за свою безпеку проживати в смт. Донецький м.Кіровськ Луганської області, а тому були змушені покинути своє постійне місце проживання, змінивши власний побут та спосіб життя, переселитись з тимчасово окупованої Російською Федерацією території України до смт.Новотошківське Попаснянського району Луганської області. Зазначене переселення було для [PERSON] та [PERSON] вимушеним, оскільки уникнути в інший спосіб загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, прав на працю та захист у результаті незаконної збройної агресії Російською Федерацією частини території України вони не мали можливості і від встановлення такого факту залежить виникнення у заявників особистих та майнових прав, при цьому що законом не визначеного іншого порядку встановлення такого факту, що відповідає положенням ст.315 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги заявників є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: approved