Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки міста Львова про стягнення заробітної плати. Позов обґрунтовує тим, що вона перебуває в трудових відносинах з відповідачем, займає посаду сестри господині. Починаючи з 01 серпня 2017 року заробітна плата працівникам поліклініки не виплачується та не нараховується, а тому вона не може отримати довідку про нараховану заробітну плату. Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2018 року, яке набрало законної сили, ухвалено стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на її користь заборгованість по заробітній платі. Оскільки розмір мінімальної заробітної плати гарантований законом на 2018 рік становить 3723 грн., період заборгованості складає вісім місяців, а саме: з січня по серпень 2018 року, то просить стягнути з відповідача в свою користь 29 784 грн. заборгованості по невиплаченій заробітній платі. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони. Визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву. У судове засідання позивач не з'явилася, однак заявою від 31 жовтня 2018 року позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить про розгляд справи за її відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання у судове засідання свого повноважного представника не направив, причин неявки такого суду не повідомив, відзиву не подав. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2018 року позов [PERSON] до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова задоволено, стягнуто з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 40 753 грн 50 коп. Заборгованості по заробітній платі, вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.4-5). Вказаним рішенням встановлено, що позивач [PERSON] з 01 жовтня 2004 року прийнята на роботу до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на посаду молодшої медсестри, а з 27 грудня 2013 року переведена на посаду сестри-господині, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.3). Крім того, встановлено, що даним рішенням при визначенні розміру заборгованості Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова перед [PERSON] по заробітній платі в розрахунок покладено період заборгованості з серпня 2017 року по березень 2018 року. Оскільки дані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, відтак, доказуванню не підлягають. З виписки Пенсійного фонду з індивідуальних відомостей відомостей про зараховану особу суд встановив, що в 2018 році [PERSON] заробітна плата не нараховувалась (а.с.6-9). Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 4 ст. 7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини першої ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно ст. 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно п.8 ч.1 ст. 40 Бюджетного Кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України. Так, відповідно до Закону України "Про державний бюджет" розмір мінімальної заробітної плати становить 3723,00 грн. З огляду фактично встановлених обставин, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення заробітної плати в розмірі 18 615 грн за період з квітня 2018 по серпень 2018 року, оскільки вказані вимоги позивача відповідають вимогам Закону та підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем. Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з січня 2018 року по березень 2018 року, оскільки вказаний період включено до розрахунку при стягненні заборгованості по заробітній платі за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2018 року. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач дійсно перебуває у трудових відносинах із відповідачем і з січня по серпень 2018 року їй не було нараховано та виплачено заробітну плату, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача 29784,00 грн. Заборгованості. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Outcome: partial