Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] та визначення місця проживання їх малолітньої дитини, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини між ними припинені, подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе, спору про поділ майна, що є їх спільною власністю немає, у зв'язку з чим, просить розірвати шлюб, зареєстрований 21.01.2011 року Новобериславською сільською радою Бериславського району Херсонської області, актовий запис за №1, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]», стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини та визначити місце проживання їхньої малолітньої дитини разом з матір'ю. Ухвалою суду від 13.02.2018 за клопотанням представника позивача позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, із застосуванням щомісячної індексації для перерахунку суми в залежності від офіційного індексу інфляції залишено без розгляду. Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 13.02.2018 року залучено до справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області, місце знаходження якого: Херсонська область, Бериславський район, м. Берислав, пл. Перемоги, 2, поштовий індекс 74300. Позивач в судовому засіданні просила задовольнити позов з підстав зазначених у ньому, розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини разом з матір'ю . Представник третьої особи в судовому засіданні надав висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з матір'ю, [PERSON] за місцем її проживання. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: Відповідно до ч.ч.8-10, ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Сторони зареєстрували шлюб 21.01.2011 року та Новобериславською сільською радою Бериславського району Херсонської області здійснено актовий запис за №1. та видано свідоцтво про укладення шлюбу (а.с. 11). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, подружжя спільно не проживає, спільного господарства не веде, на примирення не погоджуються. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб грунтуєтья на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, судом встановлено, що спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу неможливо, суперечило б їх інтересам, а тому позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. На даний час між сторонами, як батьками малолітньої дитини має місце спір щодо визначення місця проживання сина [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами дитина залишилася проживати з матір'ю. Сторони до подання позову в суд не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, що призвело до звернення до суду з позовом матері. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2,3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно роз'яснень п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції з прав дитини у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують щоб дитина не розлучалася з батьками, всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з'ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області від 26.03.2018 року № 001/24-1127/0/2018/602210 про визначення місця проживання малолітньої дитини, місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] визначено, як проживання разом з матір'ю, [PERSON] Суд, вирішуючи даний спір, враховує, що на час ухвалення рішення дитині виповнилося сім років, в дитини задовільний стан здоров'я, а також суд приймає до уваги такі істотні обставини як відсутність у обох батьків власного житла, але наявність постійного місця проживання, створення позивачкою належних матеріально-побутових умов для проживання та розвитку дитини. В той час як відповідачем не надано суду доказів створення ним таких умов для проживання дитини. Суд враховує матеріальний стан батьків та приймає до уваги ставлення до виконання батьківських обов'язків обох батьків, позитивну громадську характеристику обох батьків, бажання кожного з них забезпечити проживання дитини в атмосфері любові та турботи. Судом не встановлено виняткових обставин, коли дитина могла бути розлучена з матір'ю. Обставин, які б виключали залишення дитини з позивачкою, що передбачені ч.2 ст. 161 СК, судом також не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що з урахуванням вказаних вище обставин, місце проживання [PERSON], слід визначити з матір'ю, що не суперечить інтересам дитини. Тому позовні вимоги вимоги позивачки щодо визначення місця проживання сина з нею підлягають задоволенню. При цьому, суд роз'яснює відповідачу, що він як батько з сином не розлучається, батьківських прав та можливості приймати участь у вихованні сина, спілкуванні з ним не позбавлений. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved