Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір'ю, посилаючись на те, що 14 вересня 2002 року позивач з відповідачем уклали шлюб. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 16 листопада 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу їх син постійно проживає з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Відповідач участі в утриманні та у вихованні сина не приймає. Тобто протягом 10 років він не пам'ятав про те, що у нього є син. Ніколи ніяким чином не згадав про сина. Відповідач протягом десяти років ігнорував свій батьківський обов'язок по утриманню сина. Відповідач не сплачує аліменти. З того часу як вони проживають окремо [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, крім того зловживає спиртними напоями. Незабаром позивач [PERSON] одружиться із гр. Норвегії та має намір переїхати на постійне місце проживання до вказаної країни разом із дитиною. Однак відповідач не бажає надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить, лише просить, щоб позивач заплатила за те, що він надасть дозвіл на виїзд дитини. Оскільки відповідач у добровільному порядку не надає нотаріальної згоди на виїзд сина за кордон позивач вимушена звернутись до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, а саме визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. Прийняти рішення, яким надати дозвіл на виїзд до Королівства Норвегії на постійне місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи - служби у справах дітей Уманської міської ради не заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення на підставі наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір'ю [PERSON] (а.с.9). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 16 листопада 2005 року, актовий запис №402. Статтею 9 Конституції України, визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. У відповідності до статті 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної ради України №789-XII від 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом №11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У відповідності до вимог ч.7. ст.7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 150, 155 Сімейного Кодексу України встановлено обов'язок батьків піклуватись про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною 2 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування та право вільно залишати територію України. Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та ч.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. В порядку п.17 Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил - паспорт. Згідно п.18 зазначених Правил, оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п.22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані на законі та підтверджені копією свідоцтва про народження малолітнього [PERSON], копією свідоцтва про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, актом обстеження житлово-побутових умов сім'ї позивача, довідкою про склад сім'ї позивача, поясненням малолітнього [PERSON], а тому підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 150, 152, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 11, 12 ЗУ "Про охорону дитинства", ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України",

Outcome: approved