Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

17 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просив суд ухвалити рішення, яким: у відповідності з Постановою Президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року, ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 січня 2006 р і його рішенням від 02 червня 2006 року, прийняти до нового розгляду позови [PERSON] . до МТПЧ від 18 березня 1987 року, від 21 травня 1988 року, від 26 вересня 1988 року, від 02 березня 1989 року, про відновленні на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження в яких було втрачено в результаті фальсифікації справ № 2-3837 / 04 (2-2298 / 06) та № 2-4804 / 06 (2-390 / 07); у відповідності з рішенням Київського райсуду від 06 жовтня 1987 року, Постановою Президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року і ст.ст. 9, 31, 32 КЗпП УРСР, зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу № 257/ л про переведення позивача на посаду ст. стивидора - заст. нач. складу; зобов`язати МТПЧ скасувати підроблені накази № 160 / л і № 37 / л, видані в порушення п. 5 ст. 147, ст. 148 і ст. 149 КЗпП УРСР і "Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР" при відсутності пояснювальній позивача, допуску у нього до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів; у відповідності з п. 2.10 діючої "Інструкції про порядок ведення трудових книжок", визнати недійсними записи №№ 22-24, зроблені в трудовій книжці позивача, в порушення п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.9,2.13 і 2.26 "Інструкції", ст. 48 і п. 5 ст. 147 КЗпП УРСР, видати позивачеві дублікат трудової книжки без записів, визнаних недійсними; зобов`язати МТПЧ видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем від 06 липня 1984 року по ст. 39 КЗпП (у зв`язку з грубим порушенням адміністрацією трудового законодавства), в відповідно до його заяви від 30.04.88 року та листом Профкомітета ІМТП від 17 жовтня 1988 року, який це заперечення обґрунтованим; у відповідності до ст.ст. 95 та 117 КЗпП, п. 4.1 «Інструкції», стягнути з МТПЧ на користь позивача заробітну плату, розмір якої, згідно висновку Профкомітету від 17 жовтня 1988 року не є предметом спору, та середній заробіток за час вимушеного прогулу (28 років 10 місяців 19 днів станом на 01 червня 2017 року) який з урахуванням індексу інфляції становить 1183 921 грн. 50 коп. Згодом позивач [PERSON] надав до суду уточнення та доповнення позовних вимог та зміну ціни позову та просив у відповідності з Постановою Президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року, ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 січня 2006 р і його рішенням від 02 червня 2006 року, прийняти до нового розгляду позови до МТПЧ від 18 березня 1987 року, від 21 травня 1988 року, від 26 вересня 1988 року, від 02 березня 1989 року, про відновленні на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження в яких було втрачено в результаті фальсифікації справ № 2-3837 / 04 (2-2298 / 06) та № 2-4804 / 06 (2-390 / 07); у відповідності з рішенням Київського райсуду від 06 жовтня 1987 року, Постановою Президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року і ст.ст. 9, 31, 32 КЗпП УРСР,зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу № 257/ л про переведення позивача на посаду ст. стивидора - заст. нач. складу; зобов`язати МТПЧ скасувати підроблені накази № 160 / л і № 37 / л, видані в порушення п. 5 ст. 147, ст. 148 і ст. 149 КЗпП УРСР і "Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР" при відсутності пояснювальній позивача, допуску у нього до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів; у відповідності з п. 2.10 діючої "Інструкції про порядок ведення трудових книжок", визнати недійсними записи №№ 22-24, зроблені в трудовій книжці позивача, в порушення п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.9,2.13 і 2.26 "Інструкції", ст. 48 і п. 5 ст. 147 КЗпП УРСР, видати позивачеві дублікат трудової книжки без записів, визнаних недійсними; зобов`язати МТПЧ видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем від 06 липня 1984 року по ст. 39 КЗпП (у зв`язку з грубим порушенням адміністрацією трудового законодавства), в відповідно до його заяви від 30.04.88 року та листом Профкомітета ІМТП від 17 жовтня 1988 року, який це заперечення обґрунтованим; у відповідності до ст.ст. 95 та 117 КЗпП, п. 4.1 «Інструкції», стягнути з МТПЧ на користь позивача заробітну плату, розмір якої, згідно висновку Профкомітету від 17 жовтня 1988 року не є предметом спору, та середній заробіток за час вимушеного прогулу (30 років станом на 13.05.2018 року) який з урахуванням індексу інфляції становить 1322435 грн. 30 коп.; згідно сі ст.237-1 КЗпП , ч 3 ст.5 ЦК України, п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» стягнути з МТПЧ на користь позивача 391820 грн. в порядку відшкодування морального вреда , який був завданий після 13 січня 2000 року. 18.10.2018 року рішенням Київського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволенні позову. 22.10.2018 року позивачем було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у задоволенні якої було відмовлено ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року. 13.11. 2018 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на дану ухвалу суду. 12.03.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року скасовано, визначено, що «зміст рішення суду першої інстанції свідчить про те, що висновки суду по вимогам: 1) у відповідності до рішення Київського райсуду від 06.10.1987, Постановою Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 та ст.ст.9,31,32 КЗпП УРСР, 2) зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу №257/л про переведення позивача на посаду ст. стивидора - заст. нач. складу; зобов`язати МТПЧ скасувати підроблені накази №160/л та №37/л, видані в порушення п. 5 ст.147, ст.148 та ст.149 КЗпП УРСР та "Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР" при відсутності пояснювальної позивача, допуску у нього до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів, по суті відсутні.» Справу направлено до Київського районного суду м. Одеси для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення протягом десяти днів з часу надходження справи у провадження суду. 05.04.2019 року згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду справа була передана судді Коваленко О.Б. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2019 було прийнято до розгляду справу за заявою [PERSON] , про ухвалення додаткового рішення. Позивач [PERSON] у судовому засіданні 18.04.2019 року підтримав вимоги щодо ухвалення додаткового рішення. Представник відповідача Морського торгівельного порту «Чорноморськ» в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2, ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішенням. Позивачем не доведено обґрунтованості вищезазначених позовних вимог, тому в задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed