Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У лютому 2015 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «Івент Менджмент Груп» (далі - ТОВ «Івент Менджмент Груп»), треті особи: реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, Державне земельне агентство в м. Одесі, про скасування державного акта, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до рішнням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд: зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року було виконано шляхом видачі на ім'я [PERSON] державного акта на право гласності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10 жовтня 2008 року, по зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів гренди землі за № 010850501387. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду від 08 червня 2010 року позов залишено без розгляду. Обґрунтовуючи позов, прокурор зазначив, що відсутні підстави для набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, оскільки вичерпний їх перелік встановлений ст. 81 ЗК України. [PERSON] безпідставно отримав у власність земельну ділянку, він не мав права її відчужувати [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03 березня 2011 року, а в свою чергу [PERSON] не мав права передавати земельну ділянку ТОВ «Івент Менджмент Груп». Зазначене, на думку прокурора, є підставою для задоволення позову. Щодо строку позовної давності для звернення з зазначеними вимогами у справі прокурор вказав, що строк ним не пропущено, оскільки реєстрація права власності була здійснена 31 травня 2014 року, а прокуратура дізналася про це з листа Одеського міського управління юстиції реєстраційної служби 23 грудня 2014 року. Зазначена цивільна справа неодноразово розглядалась, зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року, у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставами для скасування вказаних рішень стало наступне, зокрема, у мотивувальній частині ухвали зазначено, що суди попередніх інстанцій застосували строк позовної давності, не навівши при цьому правових висновків щодо обґрунтованості позову. Представник Одеської міської ради в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, та заявив про необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Представник товариства з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп" позов не визнав, надав через канцелярію суду письмові заперечення, письмові пояснення, зазначивши безпідставність позовних вимог. Відносно позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по [ADDRESS] серії [NUMBER] від 10.10.2008р. виданий [PERSON], просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Крім того, представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп" зазначив, що аналогічна справа про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по [ADDRESS] серії [NUMBER] від 10.10.2008р. виданий [PERSON], а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.03.2011р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], за позовною заявою заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради вже розглядалась Приморським районним судом м. Одеси (справа № 1522/12341/12, суддя Єршова Л.С.). Ухвалою суду від 20.05.2013р. позовна заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради була залишена без розгляду. У судові засідання [PERSON] чи його представник не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки не повідомили. Інші учасники процесу до суду не з'явились, про слухання справи сповіщалися належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 04.12.2007р. по справі №2-1491-1/07 за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008р. рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. При новому розгляді справи, рішенням Приморського районного суду від 09 грудня 2015 року по справі № 1522/10614/12 [PERSON] було відмовлено в задоволенні його позовних вимог. 10.10.2008 року на ім'я [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10.10.2008р., що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010850501387. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі. Згідно Положення про Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 23.12.2005 р. №5069-ІV та діючого на час набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем - [PERSON] - й видачі йому державного акту про право власності на земельну ділянку, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради створено Одеською міською радою і є його виконавчим органом. Управління підзвітне та підконтрольне Одеській міській раді, підпорядковане виконкому Одеської міської ради та Одеському міському голові. Згідно з п. 4 Положення основним завданням Управління є: забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до Земельного Кодексу України та законів; здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель та контролю за додержанням земельного законодавства. 03.03.2011р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., про що був зроблений відповідний нотаріальний запис на державному акті серії [NUMBER]. 27.05.2011р. [PERSON] вніс в уставний фонд товариства з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп" спірну земельну ділянку та отримав права на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп". Таким чином, суд приходить до висновку про те, що товариство з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп" у теперішній час є власником спірної земельної ділянки на підставі державного акту, виданого 10.10.2008р. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п. 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021, запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 202 ЦК України передача у приватну власність земельних ділянок та видача державних актів на землю є правочином. Відповідно до статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Статтею 126 Земельного кодексу України (чинною на момент відчуження земельної ділянки) та п.1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановчим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частина перша статті 338 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні стаття 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна. При цьому за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Виходячи зі змісту пункту третього частини першої статті 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло поза його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що набуває майно від особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. У своїх висновках суд враховує, що до скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року [PERSON] не набув право власності на земельну ділянку відповідно до рішення суду, а оспорювана земельна ділянка з комунальної власності відповідно до рішення суду не вибувала. Разом з тим, державний акт на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] на ім'я [PERSON] видано вже після скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 - 10.10.2008 року, тобто поза судовим примусом. З урахуванням того, що Управління земельних ресурсів міста Одеси, що є спеціально створеним органом, яке виконує представницькі функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин, оформило державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серії [NUMBER] від 10.10.2008 року, тобто після рішення суду апеляційної інстанції, суд констатує наявність у діях Одеської міської ради волі на передачу у власність [PERSON] оспорюваної земельної ділянки. Відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп" не було учасником судового спору, рішення за яким стало підставою для вибуття земельної ділянки з володіння Одеської міської ради нібито поза її волею за державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10.10.2008 року. Вказане виключає обізнаність товариство з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп" про те, що спірні земельні ділянки набуті від особи, яка нібито не мала права на його відчуження. Наведене свідчить про відсутність достатніх правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 388 ЦК України, як підстави для віндикаційного позову прокуратури до товариства з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп", як останнього власника спірної земельної ділянки. Вказане узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, висловленій у пункту 8 постанови від 07.02.2014 року №5, за змістом якого відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач, набуває право на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Аналізуючи заяви відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки, а в ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З врахуванням наведеного, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки особа, в інтересах якої подано позов, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин, в тому числі й через обізнаність Управління земельних ресурсів м. Одеси, як спеціально створеного органу, що виконувало окремі владні функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною 1 статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України суди повинні з'ясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року № 6-2070цс16. Так само ухвалюючи постанову від 01.07.2015 року № 6-178цс15, Верховний Суд України застосував до спірних правовідносин статті 256, 261 ЦК України, статтю 361 Закону України «Про прокуратуру», частину другу статті 45, частину першу статті 46 ЦПК України та дійшов висновку, що прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди, тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, вказав на помилковість висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки. Верховний Суд України наголошував на порядку обліку строку позовної давності за позовними вимогами прокуратури не з моменту проведення відповідної перевірки, а з часу коли державний орган, представництво якого здійснюється, знав чи міг знати про відповідні порушення також в постановах від 23 грудня 2014 року у справі № 3-194гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15. Про факт скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась або повинна була дізнатись принаймні 03.04.2008 року (день, коли було скасовано в апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року), оскільки вона була учасником вказаного судового розгляду. Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], серії [NUMBER] виданий виконавчим органом Одеської міської ради 10.10.2008 року, тобто після скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07, то у випадку, якщо Одеська міська рада вважає, що її право порушене, то про таке порушення вона була обізнана з моменту видачі свідоцтва [NUMBER] [PERSON], тобто 10.10.2008 року. Судом також встановлено, що 16.12.2010 року до Приморського районного суду міста Одеси було Першим заступником прокурора Приморського району міста Одеси О.А. Волковим по справ № 2-1696/2010 було подано Заяву про поворот виконання судового рішення, що датована 15.12.2010 року. За змістом вказаної заяви вбачається, що Прокуратурою міста Києва було подано апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за наслідками розгляду якої вказане рішення було скасовано ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року. Прокуратура серед іншого просила анулювати державний акт а ім'я [PERSON] серії [NUMBER] від 10.10.2008 року, зареєстрованого за № 010850501387. Отже, факт звернення прокуратури 16.12.2010 року з заявою про поворот виконання судового рішення свідчить про обізнаність органів прокуратури про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року та нібито порушення прав Одеської міської ради. 09.12.2010 року Приморським районним судом міста Одеси на ім'я Першого заступника прокурора Приморського району міста Одеси О.А. Волкову було направлено листа разом з копіями ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року. Згідно зі штампом вказаний лист було отримано Прокуратурою Приморського району 14.01.2011 року Також ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 13.10.2011 року у задоволенні заяви прокурора про поворот виконання судового рішення по справі № 2-1696/10 було відмовлено та роз'яснено, що прокуратурі слід звернутися з вимогою про витребування майна. 25.05.2012 року заступник прокурора Приморського району міста Одеси звертався до Приморського районного суду міста Одеси з аналогічним позовом про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по [ADDRESS] серії [NUMBER] від 10.10.2008р. виданий [PERSON], а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.03.2011р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] (справа № 1522/12341/12, суддя Єршова Л.С.). Ухвалою суду від 20.05.2013р. позовна заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради була залишена без розгляду. Отже, прокуратура і Одеська міська рада не могли не знати про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року та те, що оспорювана земельна ділянка вільно перебуває у власності іншої особи та вільна в цивільному обігу. Отже, Одеська міська рада та прокуратура могли усвідомлювати порушення прав, проте дій, направлених на виявлення чинного власника оспорюваної земельної ділянки та її витребування, протягом строку позовної давності не вчиняли. За таких обставин строк позовної давності починається обраховуватися з моменту, коли Одеська міська рада дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10.10.2008 року. У свою чергу вказаний позов було звернено до суду лише у лютому 2015 року. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У справі "Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine" № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому». «Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара». В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності». В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобовязання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав. Іншими словами, заходи обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Першого протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів в право власності. Так, відображення положення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міститься у статті 41 Конституції України, згідно з якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений право власності. Право власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вказані позиції знайшли свою імплементацію у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2007 року "Про аспекти розгляду справ про приватизацію держмайна", яка зазначає про те, що відповідно до практики Європейського Суду із прав людини, самі по собі допущені органами публічної влади правопорушення не можуть бути підставою для повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не сталися внаслідок протиправної поведінки самого покупця. Отже, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-2776цс16 від 18.01.2017 року. Враховуючи ту обставину, що державний акт серії [NUMBER] на ім'я [PERSON] видано вже після скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 - 10.10.2008 року, тобто не на підставі рішення суду поза судового примусу, оспорювану земельну ділянку не можна вважати такою, що вибула з володіння власника поза її волею. Отже, в даному випадку втручання в право товариства з обмеженою відповідальністю "Івент менеджмент груп" на мирне володіння майном в розрізі гарантій статті 1 Першого протоколу не є законним та пропорційним визначеним цілям. З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed