Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом, в якому з урахуванням уточнень просила стягнути на її користь з [PERSON] вартість: 1/2 частини житлової квартири за адресою [ADDRESS] в розмірі 50350,00 грн., сплаченого кредиту за автомобіль «Хюндай «Сантафе» в розмірі 104000 грн., 1/2 вартості автомобіля «Мерседес-Бенц» моделі «Віто III» в розмірі 95081,00 грн., 1/2 вартості оргтехніки та обладнання в розмірі 15395,00 грн., а всього суму в розмірі 264826,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2002 року позивач з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, отримані доходи витрачали на сім'ю. Під час спільного проживання відповідач деякий час взагалі не працював, фактично утримувала його позивач, працюючи на декількох роботах одночасно. Прожили сторони однією сім'єю до вересня 2012 року, після чого фактичні шлюбні відносини було припинено. За час спільного проживання сторони набули право спільної власності на майно, відповідно укладених з іншими особами договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Так, в період з 2002 року по 2012 рік позивач працювала на відповідальних посадах, в тому числі і головним бухгалтером, внаслідок чого отримувала заробітну плату в значному розмірі, займалася підприємницькою діяльністю, від чого мала значні прибутки. В 2011 році дохід позивача склав 423662,00 грн., в 2012 році - 255894,00 грн. На спільні кошти позивач з відповідачем придбали нерухоме та рухоме майно, зокрема - в 2003 році двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] за 100700 грн., в якій деякий час проживали разом, а в 2003 році переїхали з відповідачем в житловий будинок по [ADDRESS] де поживали без прописки, однак, як одна сім'я де і вели спільне господарство до вересня 2012 року, витрачаючи грошові кошти на себе. Коли [PERSON] тяжко хворів та не мав змоги працювати, позивач створювала для нього всі необхідні умови, придбавала ліки, не шкодуючи коштів. Також, в вересні 2011 року сторони за 280000 грн. придбали автомобіль «Хюндай «Сантафе» в кредит, отриманий у ПАТ «ВТБ Банк». При оформленні кредиту зі спільних коштів одноразовим платежем сплачено банку 30 % вартості автомобіля та витрачено на реєстрацію права власності, інші витрати суму в розмірі 101400 грн., одноразово сплачено в 2011 році сума в розмірі 100000 грн.. Крім того, за 12 місяців після оформлення кредиту, сторони зі спільного бюджету щомісячно сплачували кредит по 9000,00 грн., а всього на суму 108000,00 грн. Разом за автомобіль "Хюндай Сантафе" витрачено спільних коштів 208 тис. грн., станом на вересень 2012 року. Крім того, 05 червня 2012 року сторони придбали автомобіль «Мерседес-Бенц» моделі Віто-III за ціною 190162,00 грн. Враховуючи те, що сторони спільно прожили багато років, створили сім'ю, вели спільне господарство, квартиру та обидва автомобіля за домовленістю було оформлено на [PERSON] Більш того, під час спільного проживання однією сім'єю сторони для потреб сім'ї придбавали оргтехніку, холодильник, пральну машину, праску, гардини, раковини, сифони, посудомийку, варочну поверхню, духову шафу, витяжку, килим, кавомолку, телевізор, газовий котел та інше обладнання, яке знаходиться у відповідача на загальну суму 30790,03 грн. Також, для придбання в спільну власність побутової техніки та інших товарів позивач 11 липня 2008 року змушена була звертатися до банку "БрокБізнесбанк" для отримання кредиту в розмірі 15165,47 грн., про що укладено кредитний договір № 427/508Н. Таким чином, позивачем та відповідачем за період з 2002 по вересень 2012 року придбано нерухомого та рухомого майна, а також оргтехніки та обладнання на спільні кошти в розмірі 529652,03 грн. Після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач одноосібно привласнив все майно, автотранспорт та обладнання, жодної компенсації вартості 1/2 частки не сплатив, вимоги позивача з цього питання залишив без задоволення. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Наполягали на стягненні грошової компенсації за придбане спільно з відповідачем майно, яке залишилося у відповідача. Зазначили, що для придбання квартири по [ADDRESS] відповідачем з сімейного бюджету було взято 100700,00 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Вказали, що відповідач ніколи не проживав з позивачем однією сім`єю, оскільки починаючи приблизно з 2003 року по 2012 рік відповідач проживав разом із своєю донькою - [PERSON] в будинку [ADDRESS] З 2012 року по час звернення з позовом відповідач проживає та веде сумісне господарство зі своєю жінкою - [PERSON]. В 2003 році відповідач з донькою провели обмін житлових приміщень, помінявши належну їм квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] В 2004 році домоволодіння в [ADDRESS] перейшло у спадщину донці відповідача - [PERSON] 20 вересня 2011 року відповідач уклав кредитний договір № 1152110124627В з публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» цільовим використанням кредиту якого є придбання у власність нового автомобіля. Кредитний договір забезпечений заставою автомобіля [NUMBER]. Для укладання кредитного договору та договору застави відповідачем написана на ім'я ПАТ «ВТБ Банк» нотаріально посвідчена заява, в якій зазначено про засвідчення відповідачем факту відсутності сімейних відносин з іншими особами. Починаючи з 18 жовтня 2011 року по теперішній час відповідач регулярно вносить особисто, своїми власними грошовими коштами, без будь яких сторонніх осіб, грошові платежі по зобов'язанням, що виникли з кредитного договору. Зазначає, що ніяких побутових товарів позивач з відповідачем спільно не придбавали і позовні вимоги в цій частині позову не підтверджені належними доказами. Автомобіль «Мерседес-Бенц» моделі Віто-III придбано позивачем особисто за власні кошти. Вказав на недопустимість доказів - квитанцій про сплату за комунальні послуги, книжку члена гаражного кооперативу, квитанцій по сплаті за послуги охорони та земельний податок, виписку з протоколу зборів членів гаражного кооперативу В судовому засіданні допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]І,, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Свідок [PERSON] показав суду, що з 2007 року працював на підприємстві ТРК «Самарь», керівником якого був відповідач. Декілька разів протягом 2007-2012 років він на запрошення відповідача приїздив до будинку, розташованого по [ADDRESS], в якому жив відповідач та в якому допомагав позивачу доглядати присадибну ділянку. Зазначив, що [PERSON] проживала у вказаному будинку. Декілька разів він заходив до приміщення будинку, в якому бачив водяну станцію, газову плиту, телевізор, пральну машинку, витяжку кухонну. Свідок [PERSON] сказала, що з 2012 року на пропозицію позивача за винагороду допомагала доглядати будинок, розташований по [ADDRESS]. Під час надання допомоги по господарству бачила в будинку позивача та відповідача, які зберігали в будинку особисті речі, спільно поралися по господарству та поводили себе, як сім`я. В будинку бачила посудомийну машину, газову плиту, холодильник, мікрохвильову піч, пральну машинку, два телевізори, блендер, м`ясорубку. Свідок [PERSON] повідомив суду, що поживає по сусідству із будинком, розташованим по [ADDRESS] по цій же вулиці. Підтвердив факт проживання в будинку протягом 2007-2012 років позивача та відповідача. [PERSON] показала суду, що позивача знає з її дитинства, з відповідачем знайома з 2001 року. Відповідач та позивач з 2001-2002 року спільно проживали [ADDRESS] та в 2004 переїхали до будинку, розташованого по [ADDRESS]. Позивач та відповідач поводили себе під час спільного проживання, як сім`я, дбали один про одного, проводили сімейні свята, на які запрошували і її. Під час відвідування сторін бачила в будинку пральну та посудомийну машини, телевізор, комп`ютер. Знає, що в 2011 році сторони придбали автомобіль. Була присутньою на весіллі доньки позивача, під час якого позивач та відповідач поводили себе, як чоловік та дружина. Свідок [PERSON] показала суду, що в 2001 році познайомила позивача з відповідачем та в подальшому спілкувалася з ними. Зі слів сторін знає, що останні придбавали побутову техніку, машини та квартиру по [ADDRESS] в якій сторони зі слів позивача, проживали деякий час до переїзду до будинку по [ADDRESS]. Вона часто відвідувала позивача та відповідача за вказаною адресою. Бачила, що позивач та відповідач поводять себе, як одна родина, мають спільний бюджет, піклуються один про одного. Свідок [PERSON] показав суду, що проживає в домоволодінні, розташованому по [ADDRESS] В домоволодінні [ADDRESS] бачив лише відповідача, позивача на подвір`ї домоволодіння не бачив. Свідки [PERSON], [PERSON], які проживають в домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області повідомили суд, що в домоволодінні [ADDRESS] бачили лише позивача та його доньку [PERSON], відповідача не бачили, остання там не проживала. Декілька разів на запрошення відповідача заходили до будинку по [ADDRESS], в якому проживав відповідач із донькою. Свідок [PERSON] повідомив, що в 2011 році відвідував на запрошення відповідача домоволодіння [ADDRESS], в якому бачив лише позивача. Свідок [PERSON] показав суду, що є чоловіком доньки позивача. Знає відповідача з 2004 року. Вказав, що позивач та відповідач проживали разом в домоволодінні [ADDRESS]. Поводили себе, як чоловік та дружина, спільно їздили на відпочинок. Неодноразово відвідував будинок, в якому позивач та відповідач проживали. Бачив у будинку побутову техніку, меблі. Свідок [PERSON] показала суду, що є знайомою позивача та відповідача та її часто запрошували на святкування, які проводили позивач та відповідач. Сторони з 2002 року проживали разом, мали спільний бюджет. В 2003 році придбали квартиру [ADDRESS] в якій вона була присутньою. Вказала, що позивач та відповідач під час спільного проживання піклувалися один про одного, поводили себе, як чоловік та дружина. За спільні кошти сторони придбавали побутову техніку. В 2011 році разом із сторонами вона їздила на відпочинок. Обізнана щодо обставин придбання відповідачем за спільні з позивачем кошти в 2011 році автомобіля. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступного. Судом встановлено, що позивач з 26 грудня 1992 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.7/. Відповідач з 25 червня 2004 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.43/. За адресою: [ADDRESS] з 25 червня 2004 року зареєстрована [PERSON] /т.1 а.с.67/. 26 грудня 2003 року укладено договір міни, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] у власність жилу квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі рішення Новомосковського суду від 25 листопада 2003 року з доплатою [PERSON] 15316 грн., а [PERSON] в обмін на означене майно передала у власність [PERSON] житлову квартиру [ADDRESS] 20 вересня 2011 року відповідачем придбано у власність транспортний засіб HYUNDAY SANTA FE /т.2 а.с.123/. 08 червня 2012 року за відповідачем зареєстровано право власності на автомобіль MERSEDES-BENZ модель VITO 111, темно-червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN-[NUMBER], [NUMBER] /т.1 а.с.34/. [PERSON] з 02 жовтня 2001 року по 01 серпня 2003 року працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Простор», з 07 серпня 2003 року по 07 липня 2004 року - на посаді головного бухгалтера ПП «С.М. Сервіс», з 02 квітня 2004 року по 01 листопада 2005 року - по сумісництву на посаді головного бухгалтера ТОВ «Самара-ТЕС», з 15 липня 2004 року - на посаді головного бухгалтера ГОНГО «Відродження», з 22 лютого 2007 року переведена постійно на посаду головного бухгалтера ПП «ТРК Самарь», реорганізованого 30 березня 2009 року в ТОВ «ТРК Самарь», з якого звільнена 31 грудня 2012 року директором [PERSON] /т.1 а.с.9-10/. 11 липня 2008 року [PERSON] укладено кредитний договір № 424/508Н, у відповідності до якого позивач отримала кошти від АБ «БрокБізнесБанк» в розмірі 15165,47 грн. на споживчі цілі /т.1 а.с.31/. За ІІІ квартал 2011 року позивач отримала виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) внаслідок здійснення підприємницької діяльності в розмірі 423662,00 грн. /а.с.11/. За 2012 рік дохід позивача від здійснення підприємницької діяльності склав 255894,00 грн. /т.1 а.с.12-13/. Також матеріали справи містять докази того, що: -29 листопада 2006 року придбано Мікрохвильову піч RAINFORD за суму 525,82 грн., холодильник RAINFORD RR за суму 1728,87 грн., плиту RAINFORD RSG за суму 863,97 грн., пральну машину RAINFORD RWM-0851SD за суму 1301,07 грн. /т.1 а.с.14/; -30 листопада 2006 року придбано праску PHILIPS за суму 339,30 грн., кухонний комбайн на суму 300,60 грн. /т.1 а.с.17, 27/; -17 серпня 2010 року придбано габардин 12 м., на загальну суму 360 грн. /т.1 а.с.19/; -05 жовтня 2010 року придбано DVD-програвач ВВК на суму 429,00 грн. /т.1 а.с.21/. -13 лютого 2011 року придбано ковдру на суму 1200,00 грн. /т.1 а.с.20/; -07 березня 2011 року придбано посудомийку, варильну поверхню, духову шафу, витяжку на загальну суму 8251,00 грн. /т.1 а.с.20/; -14 вересня 2011 року придбано раковину-шафу, змішувач MARS, сіфон С2015, раковину на загальну суму 581,00 грн. /т.1 а.с.19/; -31 жовтня 2011 року придбано посуд для приготування, кухонну приналежність на суму 358,00 грн., вироби для випікання на суму 89,00 грн., пароварку на суму 1580,00 грн. /т.1 а.с.25, 26/; -08 грудня 2011 року придбано телевізор та кріплення до телевізора на суму 2593,00 грн. /т.1 а.с.28/; -25 березня 2012 року придбано кавоварку TEFAL на суму 389,00 грн./т.1 а.с.21/; -20 квітня 2012 року придбано Модем WIFI2200, пакет Старт «Зруч.безм», планшет ASUS на суму 4190 грн. /т.1 а.с.30/. Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартості 1/2 частини житлової квартири за адресою [ADDRESS] в розмірі 50350,00 грн., як майна, набутого під час спільного проживання суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 1 розд. VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 р. За статтями 16, 17 Закону України від 7 лютого 1991 р. № 697-XII "Про власність", ст. 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 р., спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним до 1 січня 2004 р., визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З урахуванням наведеного не можуть застосовуватися положення ЦК України і статей 62, 74 СК України для визнання за особою права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 р., як і на стягнення компенсації її вартості без установлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами такої особи (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р у справі № 6-66цс13). Оскільки позивачем вимог про установлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами такої особи не заявлено, право власності відповідача на майно, передане в обмін на заявлене в позові житлове приміщення виникло внаслідок укладання договору міни належної відповідачу на праві власності житлової квартири, набутої на підставі рішення суду, позивачем не доведено правовий режим майна, переданого в обмін та належності їй грошових коштів, переданих третій особі, як доплата по договору, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача вартості сплаченого кредиту за автомобіль «Хюндай «Сантафе» в розмірі 104000 грн., 1/2 вартості автомобіля «Мерседес-Бенц» моделі «Віто 111» в розмірі 95081,00 грн., 1/2 вартості оргтехніки та обладнання в розмірі 15395,00 грн., а всього суму в розмірі 264826,00 грн. суд виходить з наступного. За положеннями ст. 60 чинного СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Для поділу набутого під час фактичних шлюбних відносин майна встановлюється факт спільного проживання однією сім'єю відповідно до ст. 234 ЦПК України, ст. 74 СК України (стосується правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року). Згідно зі ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частина 2 статті 59 ЦПК України встановлює, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до довідки голови квартального комітету № 8 м. Новомосковська Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року, [PERSON] проживала [ADDRESS] з 2003 року по 2012 рік включно разом із [PERSON], вели спільне господарство /т.1 а.с.8/. Також, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] кожний окремо підтвердили факт спільного проживання позивача та відповідача за адресою: [ADDRESS], ведення ними спільного господарства, піклування один про одного, спільного ведення домогосподарства протягом 2004 - 2012 років, що вказує на наявність підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період із січня 2004 року по вересень 2012 року. На означений факт у взаємозв`язку з іншими доказами вказують і досліджені в судовому засіданні фотознімки із зображенням позивача та відповідача /т.1 а.с.126-127, т.2 а.с.36-38/, надання позивачем суду документів, які підтверджуються факт сплати комунальних послуг, наданих власнику домоволодіння /т.1 а.с.148-168/. При цьому, досліджуючи докази, надані відповідачем на спростування заявлених позивачем в позові обставин щодо факту спільного проживання, суд виходить з того, що в довідці голови квартального комітету № 8 м. Новомосковська Дніпропетровської області від 29 березня 2014 року вказано, що по [ADDRESS] [PERSON] проживав з донькою [PERSON] з 2003 року по 2012 рік. Однак з означеної довідки не вбачається підстав для висновку про не проживання [PERSON], в указаному домоволодінні. Також, аналізуючи свідчення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказували на те, що не бачили [PERSON] у вказаному домоволодінні, суд виходить з того, що означені свідки також і не заперечили факт того, що їх відвідування домоволодіння мало епізодичний та не постійний характер, внаслідок чого у взаємозв`язку з іншими доказами не може визнати означені свідчення як такі, що беззаперечно стверджували б факт не проживання позивача та відповідача однією сім`єю. Розглядаючи посилання представника відповідача на те, що докази сплати комунальних послуг за домоволодіння, надані позивачем були викрадені у відповідача, а довідка, видана головою квартального комітету № 8 м. Новомосковська Дніпропетровської області є неналежним доказом, суд виходить з того, що належними доказами означені факти не підтверджено, а тому - не приймає дані посилання до уваги. Відтак, суд приходить до висновку, що на придбане відповідачем в період з січня 2004 року по вересень 2012 року майно поширюється режим спільної власності подружжя. Разом з тим, між подружжям у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки. Так, суду не надано доказів на підтвердження того факту, що майно у вигляді побутової техніки та інших товарів, вартість 1/2 частини якого просить стягнути з відповідача позивач наявне у відповідача на час розгляду справи, внаслідок чого в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 вартості оргтехніки та обладнання в розмірі 15395,00 грн. належить відмовити. Крім того, для встановлення обставин щодо правового режиму майна, набутого подружжям з'ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об'єктом поділу. Також, вирішуючи позовні вимоги, пов`язані із набутим відповідачем 20 вересня 2011 року автомобіля «Хюндай «Сантафе», суд виходить з наступного. Так, матеріали справи свідчать, що 20 вересня 2011 року відповідачем із ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір №R52110124627В, у відповідності до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 235900,00 грн. на строк до 20 червня 2015 року із сплатою відсотків за користування кредитом для здійснення розрахунків з метою придбання у власність нового автомобіля, який не буде використовуватись в комерційних цілях для отримання прибутку. Виконання позичальником своїх зобов`язань за договором забезпечено заставою автомобіля HYUNDAY SANTA FE, реєстраційний номер [NUMBER], 2011 року випуску /а.с.86-90/. Того-ж дня та в забезпечення виконання зобов`язань за договором між відповідачем та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір застави автомобіля HYUNDAY SANTA FE, реєстраційний номер [NUMBER], 2011 року випуску /а.с.91/, направлено на адресу ПАТ «ВТБ Банк» нотаріально засвідчену заяву відповідача про відсутність шлюбних відносин з третіми особами на час подання заяви, не проживання в незареєстрованому шлюбі, набуття транспортного засобу в особисту власність /а.с.74/. Станом на 24 березня 2014 року поточна заборгованість відповідача перед ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором №R52110124627В становить 51495,36 грн., прострочена заборгованість відсутня /а.с.92, 93-96/. В позовних вимогах позивач просить стягнути з відповідача вартість сплаченого кредиту за автомобіль «Хюндай «Сантафе» в розмірі 104000 грн. Доказів того, що позивачем оскаржено кредитний договір, як і того, що для погашення заборгованості відповідачем витрачено спільні кошти подружжя, позивачем здійснено повернення заборгованості за кредитним договором за спільні сумісні кошти матеріали справи не містять, внаслідок чого в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 1/2 вартості автомобіля «Мерседес-Бенц» моделі «Віто 111», суд виходить з наступного. З урахуванням викладеного вище, вбачається, що придбання відповідачем означеного транспортного засобу здійснено відповідачем під час спільного проживання з позивачем. При цьому, матеріали справи також свідчать, що відповідач в період придбання транспортного засобу була працевлаштованою та отримувала дохід. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя і кожному із сторін належить по 1/2 частці означеного майна. Так, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Матеріали справи та заявлені позовні вимоги свідчать, що пред'явивши вказані позовні вимоги позивач фактично погодилася на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, а відповідач, в свою чергу відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс, відмовився від отримання компенсації. Внаслідок чого, суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки позивача та відповідача в спірному майні без його реального поділу - по 1/2 і залишити майно в спільній частковій власності сторін, відмовивши тим самим в задоволенні позову про стягнення з відповідача компенсації частки на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положення ст.88 ЦПК України та того, що позовні вимоги задоволені частково, а позивачем при зверненні з позовом сплачено суму в розмірі максимальної ставки судового збору за подання позову майнового характеру, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума в розмірі 950,81 грн. виходячи з частини задоволених позовних вимог.

Outcome: partial