Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

заявник звернулася до суду із заявою, в якій зазначає, що 24.09.2017 року в м.Донецьку помер його дядько [PERSON]. Похованням дядька займався він зі своєю дружиною. Поховали дядька на кладовищі в смт.Олексієво-Дружківка. Він звертався до Дружківського міського відділу ДРАЦС, однак йому було відмовлено. Встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки він має намір отримати соціальну допомогу на поховання. Просить встановити факт смерті 24.09.2017 року у м.Донецьку [PERSON] Під час розгляду справи заявник підтримав свої вмиоги і просить їх задовольнити, оскільки дядько помер на окупованій території і свідоцтво у відділі РАЦС йому не видають. Дядько працював хирургом в клініці м.Донецьк. Влітку в нього виявили онкологічне захворювання. Він лікувався в клініці м.Донецьк. За станом здоров"я його не можливо вже було транспортувати і він проживав у своїй дочці, яка мешкає в м.Донецьку. Але ж він просив поховати його рядом з рідною сестрою, тобто його матір"ю в сел Олексієво Дружківка. Тому сестра довезла його тіло до пропускного пункту, а він з цього боку за допомогою ритуальної служби "Спектр" забрав тіло дядька і поховав на кладовищи с.Олексієво Дружківка, як останній і просив. В судове засідання 11.10.2017року заявник не з"явився. Надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник зацікавленої особи в судове засідання\~ не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності заявника та представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що\~ заявник [PERSON] є племінником померлого [PERSON] (а.с.7-8,11). Судом встановлено, що\~[PERSON] помер 24 вересня 2017 року в м.Донецьк, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 447, виданим 25.09.2017 року комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 міста Донецька», квитанцією про сплату за послуги поховання та поховальної атрибутики, а також свідоцтвом про поховання, виданим 26.09.2017 року комунальним підприємство Дружківської міської ради "Спектр", згідно якого [PERSON] похований на кладовищі в с.Олексієво-Дружківка м.Дружківки Донецької області (а.с. 10, 21-22). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] [PERSON] було відмовлено оскільки останнім для підтвердження факту смерті його дядька Дружківському міському відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було пред'явлено документ форма якого не відповідає формі визначеній\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 (а.с. 12). Даючи оцінку допустимості лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України\~та законами України. Крім того, суд враховує норму\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто лікарське свідоцтво про смерть № 447, видане 25.09.2017 року комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 міста Донецька» - на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надане лікарське свідоцтво про смерть, і оцінює його в сукупності з квитанцією про сплату за послуги поховання та поховальної атрибутики, і свідоцтвом про поховання,та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] 24 вересня 2017 року в м.Донецьк, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть дядька відповідно до законодавства України.

Outcome: approved