Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON]про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому зазначив, що він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбу з 18.11.2013 р. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. В звязку із проведенням в м.Донецьку АТО, в липні 2014 року вони були вимушені переїхати до м.Києва, де оселились в квартирі [ADDRESS] б, яка належить його сестрі, [PERSON]. За вказаною адресою вони проживали разом до серпня 2015 р. Через вплив матері відповідачки, дружина вирішила поїхати проживати разом із дитиною до м.Донецька не зважаючи на його застереження та прохання цього не робити. Вважає, що переїзд дитини до м.Донецьк та проживання там в умовах безладу та свавілля, економічної нестабільності та бойових дій матимуть негативний вплив на психічний та моральний стан дитини та подальше її становлення як людини. Війна, яка триває в Донецьку, загрожуватиме життю та здоровю дитини та завдасть неминучих серйозних травм психіці дитини. Вважає, що проживання сина з ним відповідатиме його інтересам, оскільки він має постійне місце роботи та постійне місце проживання в м.Києві, його робочий графік дозволятиме виховувати дитину самостійно, у випадку необхідності наймати няню для дитини. Просить визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], разом із ним. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову та наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилась. Про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Надала до суду заперечення проти вимог позивача, зазначивши, наступне. Вона з 2010 року працює в Донецькому окружному адміністративному суді помічником судді. На даний час знаходиться в декретній відпустці по догляду за малолітньою дитиною віком до 3 років. У звязку із складними обставинами, що існували на території Донецької області, їх сімя переїхала до м.Київ, де оселилась в квартирі сестри чоловіка. Весь час вони жили на повному матеріальному забезпеченні його сестри, у звязку із відсутністю коштів позивач впадав у депресію, не звертав на неї і дитину уваги, не приймав участі у вихованні сина. В серпні 2015 року він разом із сестрою прийняли рішення вигнати її з дитиною з квартири. 15.08.2015 року, в день її відїзду, позивач підняв на неї руку, виштовхуючи з квартири, розірвав одяг, котрий був на ній, викинув усі її особисті речі у передпокій та погрожував, що вижене її на вулицю і забере дитину. 15.08.2015 р. вони разом із дитиною поїхали в м.Донецьк, де проживають її батьки та батьки позивача. Позивач придбав їм квитки на потяг до м.Маріуполь та добровільно надав нотаріально посвідчену заяву на згоду на поїздки по всій території України, в тому числі і на тимчасово окуповані території. Її життєвий графіку дозволяє виховувати сина і приділяти йому багато часу, в якому він має потребу, оскільки вона на даний час проживає у своєї матері, в її відсутність вихованням сина займається його бабуся, що сприятливо позначається на його розвитку. Також вона має власну квартину в м.Донецьку, яку здає в оренду та має з цього кошти. Дитина усім забезпечена, має все необхідне для повноцінного розвитку і життя. Син пройшов повне медичне обстеження та всі необхідні вакцинації, внаслідок чого є повністю здоровою дитиною. Батьки позивача, які проживають в [INFO], за всі 7 місяців, що вони проживають із сином в м.Донецьк, жодного разу не дали про себе знати, не бачили онука, не цікавились його життям і здоровям, так само як і позивач. Не зважаючи на те, що зробив їй позивач, вона все одно вважає, що сину потрібен батько і ніколи не заперечувала проти їх зустрічі в її присутності. Однак до теперішнього часу позивач не мав бажання і не робив ніяких дій для побачення з сином. Зауважила, що на час, коли вони з сином приїхали до м.Донецька, в Донецьку здійснювали і здійснюють діяльність дитячі центри, проводяться культурні та розважальні заходи для малечі. Вони разом із сином проживають в центрі міста, де у більшій мірі відсутні ознаки бойових дій. Життю та здоровю [PERSON] не загрожує небезпека. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію відповідача та наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог. Представники третіх осіб в судове засідання не зявились, повідомлялись судом належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] 18.11.2013 року уклали шлюб, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис №719, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-НО №337728 (а.с.5). В шлюбі у сторін 02.07.2014 року народився син, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО №599249, виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області (а.с.6). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з мотивувальної частини рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26.05.2016 року, згідно заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 18.11.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку,актовий запис № 719 - розірваний. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26.05.2016 року стягнуто з [PERSON], починаючи з 25 квітня 2016 року аліменти на користь [PERSON] на її утримання у розмірі 1/4 частини його доходів щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трьох років, тобто до 02 липня 2017 року. Відповідно до частини 4\~статті 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Таким чином, судом, що розглядав справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини встановлено факт проживання дитини разом із матірю та знаходженням сина на її утриманні. Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3\~статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. У статтях\~151\~та\~163 Сімейного кодексу України\~передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161). Статтею 155 Сімейного кодексу України\~загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15\~1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року. Відповідно до ч. 2\~ст. 150 СК України\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до\~ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.\~\~ Розглядаючи справу, суд встановив, що малолітній син сторін [PERSON] фактично проживає в м.Донецьку з відповідачем - своєю матір'ю. Після розлучення батьків він також проживає з матір'ю і проти цього не заперечував позивач - батько дитини. Крім того, згідно заяви [PERSON], посвідченої 13.08.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], останній надав свою згоду на поїздки по всій території України, в тому числі і на тимчасово окуповані території, з метою відпочинку та оздоровлення його малолітнього сина у супроводі його матері [PERSON], яка зареєстрована за адресою: м.Донецьк, бул.Шкільний, 16/126. Відповідно до\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час розгляду судом спорів щодо місця проживання дитини відповідно до ч. ч. 4, 5\~ст. 19 СК України\~обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який також подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В матеріалах справи міститься лише акт обстеження від 25.05.2016 р., складений працівниками Служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, відповідно до якого було здійснено обстеження житлово-побутових умов проживання батька дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS], за результатами проведеного обстеження зясовано, що умови для проживання, виховання та розвитку малолітнього [PERSON] створено в повній мірі, проте [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. Можливість отримати висновок служби у справах дітей Ворошиловської районної в м.Донецьку ради у суду відсутня, оскільки згідно відповіді заступника начальника служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації №01-10/213 від 22.04.2016 р., служба у справах дітей Ворошиловської районної в м.Донецьку ради переміщена на підконтрольну Україні територію не була (а.с.105). Пленум Верховного Суду України в п. 24\~постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»\~роз'яснив, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Судом не встановлено зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальної поведінки кожного з батьків, що може зашкодити розвиткові дитини, та наявності в них будь-яких захворювань. Однак враховуючи вік хлопчика [PERSON], він має підвищену емоційну потребу у спілкуванні з матір'ю, що дає підстави для визначення місця проживання дитини разом з матірю. Відповідно до п. 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Також, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір'ю, оскільки будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю не встановлено. Крім того, [PERSON] піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, одягом тощо; жодних фактів, що залишення дитини з матір'ю буде суперечити її інтересам не встановлено. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач у позові зазначив, що проживання сина з ним відповідатиме його інтересам, оскільки він має постійне місце роботи та постійне місце проживання в м.Києві, його робочий графік дозволятиме виховувати дитину самостійно, у випадку необхідності наймати няню для дитини, однак не надав до суду будь-яких доказів, які б підтверджували факт його працевлаштування та матеріального становища. Крім того, не доведено виключності обставин для розлучення сина з матір'ю. Приймаючи таке рішення щодо відмови у визначенні місця проживання дитини з батьком, судом враховано вік дитини, яка у будь-якому випадку потребує щоденної жіночої ласки і турботи, материнської уваги. За умови проживання дитини з матір'ю батько малолітньої дитини має достатньо можливостей як батько, впливати на виховання сина і формування його особистості, на гармонічний розвиток його здібностей і талантів. Враховуючи викладене вища, виходячи з інтересів малолітньої дитини [PERSON], суд відмовляє позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed