Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.01.2015 року звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (далі - Банк) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями працівників банку, вказуючи на те, що у неї в Банку був відкритий зарплатний рахунок [NUMBER] куди перераховувалася її заробітна плата. Загальна сума, яка рахувалася на вищевказаному рахунку становила 13480 гривень. Однак працівниками банку - [PERSON] та [PERSON] зазначені кошти було викрадено, що підтверджується вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року. В червні 2013 року кошти в сумі 13480 гривень їй було повернуто на підставі рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 25.04.2013 року, який набрав законної сили. Враховуючи, те що за час який минув з моменту викрадення її коштів працівниками Банку до моменту повернення їх Банком значно знецінилась, тому вважає що з відповідача має бути стягнуто, інфляційні збитки за період з 01.07.2004 року по 01.01.2015 року - 12806,00 гривень. Посилаючись на ст.1172 ЦК України просила стягнути з відповідача на її користь зазначені кошти. 19.05.2015 року представником позивача-адвокатом Зайцевим М.П. надано письмову заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до яких просить стягнути на користь його довірителя інфляційні збитки в період з 01.07.2004 року по 01.06.2013 року, внаслідок знецінення коштів - 11741, 08 гривень та витрати з надання правової допомоги в сумі 500 гривень. Позивачка [PERSON] та представник позивача-адвокат Зайцев М.П. в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, та зазначив, що доводи позивача є безпідставними, оскільки шкоду позивачу завдано саме протиправними діями працівників банку [PERSON] та [PERSON], з якими був укладений трудовий договір і вони як посадові особи відділення Новотроїцького "Райффайзен Банк Аваль" були засудженні, що підтверджується вироком суду. Вважає, що інфляційні збитки не можуть бути стягнені, оскільки це інша відповідальність і не передбачена ст. 1172 ЦК України. Крім того заявив клопотання про залишення позову без розгляду, так як позивачка [PERSON] вже зверталася до суду з аналогічним позовом, у задоволенні якого їй було відмовлено. Вислухавши пояснення сторін в обґрунтування позову та заперечення проти позову, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Спірні правовідносини є цивільними правовідносинами та регулюються нормами цивільного законодавства ст. 55 Конституції України, ст. 15, п. 8 ст. 16, 22, 386, 1166, 1172 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року, зі змінами №6 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"; ст. 13 "Європейської конвенції з прав людини", відповідно до яких майнова шкода заподіяна фізичній особі відшкодовується за рахунок особи, яка її заподіяла і ця особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Предметом спору є деліктні правовідносини про відшкодування майнової шкоди, завданої, внаслідок наміру позивачки, зберігати свої заощадження у виді заробітної плати в Новотроїцькому відділенні ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль". Зазначені правовідносини виникли між фізичною особою і банківською установою та її працівниками. В суді встановлено факт, що заробітна плата позивачу [PERSON], перераховувалася щомісячно, згідно відомостей про нарахування заробітної плати Новотроїцькою селищною радою і зараховувалася на рахунок заробітної плати [NUMBER], належний позивачці. Колишній працівник банку [PERSON] визнала факт викрадення грошей, належних [PERSON] та зазначила в який саме період. Даний факт не підлягає доведенню в суді, оскільки він встановлений вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року зі змінами внесеними ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22.07.2014 року, який набрав законної сили і який, відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 25.04.2013 року основну суму шкоди в розмірі 13480 гривень було стягнуто на користь позивачки [PERSON] з Банку, відповідно до ЗУ "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже, якщо особою вчинений службовий злочин, із використанням становища, як у межах, так і з перевищенням влади та наданих повноважень, майнову відповідальність у вигляді заподіяної нею матеріальної шкоди несе юридична особа, відповідний роботодавець. Встановивши за обставинами справи, що неповернення Банком позивачці належних їй 13480 гривень в період з 01.07.2004 року по 01.06.2013 року, що призвело до їх знецінення сталося внаслідок неправомірних дій працівників Банку, а також враховуючи відсутність між сторонами договірних відносин, суд приходить до висновку, що на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, дія ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється, а будь-які зобов'язальні правовідносини, порушення яких мало б своїм наслідком обов'язок Банку по відшкодуванню позивачці [PERSON] збитків у вигляді інфляційних, між Банком та позивачем відсутні і тому не підлягають стягненню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається, як на підстави своїх вимог. Позивачка та представник позивача не довели обставини на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог, а саме, що внаслідок неправомірних дій працівниками банку, позивачці була завдана майнова шкода у виді інфляційних збитків, яка повинна бути відшкодована в сумі 11741,08 гривень. Представник відповідача переконав суд в тому, що між банком та позивачкою виникли деліктні правовідносини, на яких не поширюється дія ст. 625 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, розглянувши клопотання представника відповідача, заявлене до початку судового розгляду, про залишення позову без розгляду, у зв'язку з тим що позивачка вже зверталася з аналогічним позовом до суду, в задоволенні якого їй було відмовлено, суд приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає, оскільки предмет позову з яким позивачка зверталася раніше і зараз є тотожним - це відшкодування інфляційних збитків, але підстави звернення до суду з позовами є різними. В першому випадку позивачка зверталася до суду з вимогою про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання Банком своїх зобов'язань за договором банківського рахунку, тобто договірних правовідносин. А в другому випадку обґрунтовувала позов, тим що їй завдана майнова шкода, яка повинна бути їй відшкодована, тобто деліктні правовідносини. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, і враховуючи те що позивачка звільнена від сплати судового збору, то суд відповідно до ст. 84, 88 ЦПК України, вважає необхідним віднести судові витрати за рахунок позивача і стягнути з неї судовий збір в розмірі 243,60 гривень на користь держави, а втрати з надання правової допомоги в сумі 500 гривень, не повертати. На підставі зазначеного ст. 55 Конституції України, ст. 15, п. 8 ст. 16, 22, 1166, 1172 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року, зі змінами №6 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"; ст. 13 "Європейської конвенції з прав людини" і

Outcome: dismissed