Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батька. Заявлені позовні вимоги [PERSON] в своїй заяві обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що за життя батько склав заповіт, відповідно з яким все своє майно заповідав йому. Проте, нотаріусом йому було відмовлено в оформленні спадщини у вигляді вказаного житлового будинку, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності батька на цей будинок. Зазначає, що одержав від нотаріуса Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою йому було рекомендовано оформити спадщину в судовому порядку. Отже, [PERSON] прохає суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті батька право власності на житловий будинок [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, його представник - адвокат [PERSON] надав суду заву, в якій прохає суд розглянути справу без своєї участі та без участі позивача, при цьому зазначив, що позов [PERSON] підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідач: Михайло-Лукашівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області в особі голови Вініченко Т.П. звернулась до суду з заявою, в якій зазначив що не заперечує проти задоволення позову [PERSON] та прохає розглядати справу у відсутності їх представника. Отже, суд дослідивши надані у справі докази, дійшов наступних висновків: Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджено Свідоцтвом про смерть [NUMBER]. З витребуваної судом у приватного нотаріусу Вільнянського нотаріального округу [PERSON] копії спадкової справи № 59 за 2014 рік, заведеної після смерті [PERSON], вбачається, що останній склав заповіт, відповідно з яким все своє майно заповідав позивачу [PERSON], заповіт посвідчено Михайло-Лукашівською сільською радою 23.11.1990 року та зареєстровано в реєстрі за № 112. У встановлений строк позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини батька. Більш ніхто з інших спадкоємців до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини [PERSON] - не звертались. 23.12.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] позивачу на підставі вказаного заповіту було видано Свідоцтво про право на спадщину його батька, яка складається з грошових внесків. Проте в той же день 23.12.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] було винесено постанову про відмову в оформленні спадщини [PERSON] у вигляді житлового будинку [ADDRESS] з огляду відсутності правовстановлюючих документів, та рекомендовано вирішити це питання в судовому порядку. Відповідно до змісту ст.1216 ЦК України, у зв'язку із смертю спадкодавця спадщина відкривається на те майно, яке належало покійному на день його смерті на праві приватної власності. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. При вирішенні спору належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності спадкодавцем [PERSON] на вищезазначений житловий будинок. Підставою відмови нотаріуса в оформленні за позивачем права власності на житловий будинок в порядку спадкування після [PERSON] стало те, що згідно зробленого запиту до ТОВ « Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на вказаний будинок в органах ЗМБТІ за спадкодавцем не зареєстровано. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення своїх спадкових прав. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26,Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Згідно долученої до матеріалів справи довідки № 01 від 05.01.2015 року, виданою Михайло-Лукашівською сільською радою Вільнянсього район Запорізької області, житловий будинок по [ADDRESS] був побудований в 1958 році гр. [PERSON], який помер [INFO]. Крім того, в копії технічного паспорта на вказаний житловий будинок, складеному 19.02.1988 року, власником будинку також вказаний [PERSON]. Отже, враховуючи наявні у справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спадкодавцю [PERSON] дійсно належав на праві приватної власності будинок по [ADDRESS], і приймаючи до уваги вищевказані нормативні акти, які діяли на час виникнення у спадкодавця цього права, останнє не залежало від його державної реєстрації. Позивач, як особа визначена у заповіті [PERSON], має право на спадкування після померлого. Також в ході судового розгляду встановлено, що позивач у відповідності з вимогами ст. 1269 ЦК України з дотриманням строків, передбачених ст. 1270 ЦК України, подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини батька. Таким чином, в судовому засіданні доведено, що спадкодавцю [PERSON] на день його смерті дійсно належав житловий будинок, на який претендує позивач. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, враховуючи визнання позову відповідачем, а також те, що це визнання не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, відповідно до положень ч.4 ст. 174 ЦПК України суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved