Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] , яка діє в інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди для [PERSON] у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] ; усунути перешкоди для [PERSON] у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають спільного батька [PERSON] та є його доньками від різних шлюбів. 25.03.1996 [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] . З 1996 року у зазначеній квартирі було зареєстроване місце проживання відповідача-1 [PERSON] , яка у ній фактично не проживала, оскільки з 1993 року постійно проживає на території Республіки Кіпр. [INFO] у відповідача-1 [PERSON] на території Республіки Кіпр народилася донька [PERSON] , яка була зареєстрована громадянином України та постійно проживає у вказаній іноземній державі разом з матір`ю. 22.07.2013 право власності [PERSON] на квартиру було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За заповітом від 09.10.2015 [PERSON] зазначену квартиру, а також усе інше своє майно, заповів позивачу [PERSON] . У зв`язку з тим, що на початку 2016 року відповідач-1 [PERSON] зареєструвала місце проживання своєї доньки [PERSON] у квартирі без згоди [PERSON] , останній звертався до органів поліції та за його заявою відомості було внесені до ЄДРДР. [INFO] [PERSON] помер. Позивачу [PERSON] 28.08.2017 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вказаний заповіт [PERSON] був предметом спору між [PERSON] та [PERSON] та 04.03.2019 Обухівський районний суд Київської області відмовив у позові [PERSON] про визнання заповіту батька недійсним. Це рішення було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.10.2019 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020. Ще за життя [PERSON] зазначена квартира була предметом спору про поділ майна подружжя з матір`ю відповідача-1 [PERSON] , його першою дружиною [PERSON] Обухівський районний суд Київської області рішенням від 04.02.2020 відмовив у позові [PERSON] щодо поділу даної квартири та задовольнив зустрічний позов [PERSON] , за яким визнав спірну квартиру об`єктом його особистої приватної власності. Ані [PERSON] , ані [PERSON] у спірній квартирі не проживали та не проживають, а постійно мешкають на території Республіки Кіпр, де навчається [PERSON] . З грудня 2016 року відповідач-1 [PERSON] має у своїй особистій власності інше житло: квартиру [ADDRESS] . Також у її власності перебуває низка іншого нерухомого майна. Таким чином спірна квартира не є єдиними житлом відповідачів, а їхня реєстрація у ній носить формальний характер та створює перешкоди для [PERSON] у володінні та розпорядженні майном: призводить до збільшених комунальних платежів та фактично унеможливлює її відчуження. Відповідачі не входять до членів сім`ї позивача, а після смерті [PERSON] припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту. Між сторонами існують неприязні відносини через низку майнових спорів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.03.2020 відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено їх процесуальне право подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в строк до закінчення підготовчого судового засідання. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви та додатками до неї представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було отримано 05.05.2020, що підтверджується розпискою. 13.05.2020 до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів та про долучення доказів до матеріалів справи. 28.05.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву, у якому проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. Як зазначає позивач, право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] , а позивач не підтвердила належність їй квартири на праві власності, отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, позивач не надала доказів, що відповідачі створюють власнику перешкоди у користуванні майном. Окрім того, заповіт, на який посилається позивач, є предметом оскарження у судовому порядку у межах розгляду справи № 372/932/20, а рішення Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/4004/15 не набрало законної сили. 23.06.2020 до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про зобов`язання відповідача надати відповіді на питання та відповідь на відзив, у якій зауважує, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач прийняла спадщину, у складі якої є нерухоме майно, та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що відповідає вимогам ст. 1297 ЦК України. Поряд з правом власності самостійним об`єктом судового захисту можуть бути законні/правомірні очікування особи. Позивач з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину, до якої увійшла і спірна квартира, має право на захист свого права на спадкове майно та право на реалізацію правомочностей володіння та користування спірною квартирою, а тому тимчасовий факт відсутності державної реєстрації права власності на квартиру за позивачем не може позбавляти її права на захист щодо даної квартири. Правовою підставою для заявленого позову є не наявність перешкод зі сторони відповідачів у користуванні спірною квартирою як неправомірна поведінка, а є факт припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту - факт смерті попереднього власника [PERSON] , з яким відповідачі мали родинні зв`язки і відповідно - факт відсутності таких зв`язків з новим власником [PERSON] . Щодо фактичних обставин позову - наявність у відповідача-1 іншого житла, постійне проживання на території Республіки Кіпр та наявність у тій країні життєвих інтересів відповідачів, то такі обставини представником відповідача-1 не заперечуються. Щодо відсутності державної реєстрації права власності позивача на спірну квартиру, то це зумовлено тим, що на даний час не набрало законної сили рішення суду по справі № 372/4004/15-ц, яким скасовано заходи забезпечення позову у цій справі та знято арешт зі спірної квартири. Ухвалою суду від 28.07.2020 задоволено клопотання представника позивача та витребувані докази у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. 06.08.2020 до суду надійшла заява Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про розгляд справи за їх відсутності та висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації. 10.08.2020 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду подано повідомлення про відмову у наданні відповідей на запитання. 30.09.2020 року суду надійшли заперечення відповідача-1 [PERSON] на відповідь на відзив та додаткові пояснення відповідача, у яких проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні. Наявний спір у справі № 372/932/20, відповідачем у якій є [PERSON] прямо впливає на наявність підстав для подання цього позову. Поки рішення по вказаній справі не постановлено та не набрало законної сили, не проведено державну реєстрацію права власності, підстави для подання цього позову відсутні. Вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користування майном, оскільки позивач не підтвердила право власності на квартиру. 23.12.2020 до суду надійшли пояснення представника позивача щодо практики Великої палати Верховного Суду та клопотання про долучення доказу. 06.01.2021 до суду надійшли відомості Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, що були витребувані ухвалою суду від 28.07.2020. 11.02.2021 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи доказів. Цього ж дня до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача-1 [PERSON] - [PERSON] , у яких просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність зняття з реєстрації дитини - [PERSON] . Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, то факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим майном. 19.02.2021 до суду надійшло клопотання представника відповідача-1 [PERSON] - [PERSON] про долучення доказу. Ухвалою суду від 19.02.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті, у судове засідання викликано сторони. 24.06.2021 ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження у справі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлений позов, з підстав викладених у ньому та заявах по суті справи, і просив повністю його задовольнити. Також представник позивача заявив про свій намір протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати відповідну заяву про розмір понесених стороною судових витрат. У судовому засіданні представник відповідача-1 [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, з огляду на його необґрунтованість та безпідставність, про що стороною відповідача зазначено у заявах по суті справи. Пояснила, що у 2015 році колишня дружина власника квартири, [PERSON] , виїхала до Республіки Кіпр, а коли повернулася, то не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки у дверях замінили замки та у ній проживали сторонні люди. Відповідач-1, будучи зареєстрованою у квартирі, приїжджала з Кіпру та жила у квартирі, однак після 2015 року не має доступу до квартири, з якої не може забрати свої речі. Відповідач-1 проживає та працює на Кіпрі , а її дочка [PERSON] здобуває там освіту. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить наступного. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25.03.1996, посвідченим [PERSON] , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованим у реєстрі за № 8-1696, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с. 9-10). Право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру, об`єкт нерухомого майна № 137036280000, було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.07.2013 (том 1 а.с. 11, 12). Відповідач-1 [PERSON] зареєстрована за адресою проживання у квартирі [ADDRESS] з 1996 року, відповідач-2 [PERSON] зареєстрована за адресою проживанні у цій квартирі з 2016 року (том 1 а.с. 14). За заповітом від 09.10.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кундою І.О. та зареєстрованого у реєстрі за № 87, [PERSON] зробив розпорядження на випадок його смерті про те, що усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, в тому числі належну йому квартиру [ADDRESS] , заповідає своїй доньці - [PERSON] , [INFO] (том 1 а.с. 13, 14). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується повним витягом № 00017889782 від 07.04.2017 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (том 1 а.с. 16-18). 28.08.2017 [PERSON] приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, Гринько А.П., було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кундою І.О., 09.10.2015, зареєстрованого у реєстрі за № 87, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , 1952 р.н., який помер [INFO] , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, є його дочка [PERSON] , [INFO] (том 1 а.с. 19, 20-21). Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 по справі № 372/4004/15-ц було повністю відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та повністю задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Судом ухвалено визнати за [PERSON] , померлим [INFO] , право особистої приватної власності на майно, зокрема: квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с. 22-34). Постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2020 було задоволено частково апеляційну скаргу [PERSON] . Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 змінено, доповнивши: - перший абзац резолютивної частини рішення після слів " [PERSON] " словами "правонаступником якого є малолітня [PERSON] ". - другий абзац резолютивної частини рішення після слів " [PERSON] " словами "правонаступником якого є малолітня [PERSON] ". - третій абзац резолютивної частини рішення після слів "Визнати за [PERSON] , померлим [INFO] " словами "правонаступником якого є малолітня [PERSON] ". В інші частині рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 12.11.2020 змінено, виклавши абзаци перший-третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції: « У задоволенні позову [PERSON] відмовити. Зустрічний позов [PERSON] , правонаступником якого у розглядуваній справі (процесуальним правонаступником) є [PERSON] , задовольнити. Визнати, що квартира [ADDRESS] ; апартамент [ADDRESS] , загальною площею 91, 8 кв. м; житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 222, 6 кв. м; земельна ділянка площею 0, 137 га, розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0, 2500 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:026:0012; земельна ділянка площею 0, 3500 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0032; земельна ділянка площею 0, 2579 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0069; земельна ділянка площею 0,1669 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0070; земельна ділянка площею 0,0750 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0071; земельна ділянка площею 0, 0750 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0072; земельна ділянка площею 1,6432 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0073; земельна ділянка площею 1,000 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] ; автомобіль марки LEXUS LS 460, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; 1/6 частина будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази», розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0, 3600 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:026:0015; земельна ділянка площею 0, 5493 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0028, є особистою приватною власністю [PERSON] , який помер [INFO] ». В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 12.11.2020 залишено без змін. [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України № 25 від 17.04.2008, виданою Посольством України у Республіці Кіпр (том 1 а.с. 35). Згідно з інформацією № 202625612 від 02.03.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності належить ряд земельних ділянок та об`єктів нерухомості, у тому числі: квартира [ADDRESS] (том 1 а.с. 36-58). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.07.2020 № 103/5703/41/3, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне зняття з реєстраційного обліку малолітньої [PERSON] , 2007 р.н., у зв`язку з тим, що це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини (том 1 а.с. 131, 132). 24.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна № 137036280000, яким є квартира [ADDRESS] , підстава державної реєстрації: рішення суду, серія та номер: 372/4004/15-ц, виданий 04.02.2020, видавник: Обухівський районний суд Київської області; договір купівлі-продажу, серія та номер: 18-671, виданий 25.03.1996, видавник [PERSON] , дублікат видано [PERSON] , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, 22.07.2013 за реєстровим № 8-1696; рішення суду, серія та номер: 372/4004/15-ц, виданий 12.11.2020, видавник: Київський апеляційний суд (том 1 а.с. 190, 191). Судом установлено, що позивачу [PERSON] 28.08.2017 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона є спадкоємцем за заповітом майна її батька [PERSON] , який помер [INFO] , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, зокрема, є спадкоємцем спірної квартири [ADDRESS] . Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Право приватної власності на спірну квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Право користування чужим майном врегульоване у розділі 32 ЦПК України. У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У даному випадку зі смертю попереднього власника спірної квартири, [PERSON] , припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту відповідачам - їх права на користування квартирою як членів сім`ї власника майна, з яким вони мали родинні відносини. Згідно зі ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сторонами не заперечується, що позивач, [PERSON] , та відповідач-1, [PERSON] , є доньками від різних шлюбів [PERSON] , померлого [INFO] . Убачається, що відповідачі не належать до членів сім`ї позивача, яка є власником спірної квартири. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 21.08.2019 по справі № 569/4373/16-ц. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, судом враховуються висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 13.10.2020 по справі № 447/455/17, оскільки предметом розгляду було побідне питання. У межах розгляду цієї справи суд доходить переконання, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, з огляду на те, що зі смертю попереднього власника спірної квартири припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту відповідачам - права на користування квартирою як членів сім`ї власника майна, з яким вони мали родинні відносини, натомість між сторонами цього спору склалися неприязні відносини, зокрема через низку майнових спорів. Крім того, відповідач-1, яка діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки, має у власності інше житло у м. Києві, хоча при цьому переважно проживає та працює в іншій державі - на території Республіки Кіпр, що представниками відповідача-1 не заперечувалося. Також судом враховується, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні, достовірні та допустимі докази того, що відповідачі дійсно колись користувалися спірною квартирою та проживали у ній. Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів як членів сім`ї колишнього власника майна, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, як встановлено, забезпечені іншим житлом, що не спростовано. Підстава набуття позивачем, малолітньою особою [PERSON] , у власність спірної квартири у даному випадку на підставі судового рішення, не має правового значення, оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом майна після померлого батька та відповідне майно належить їй з часу відкриття спадщини, оскільки від неї вона не відмовилася і прийняла її, що підтверджується свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що судом встановлено наявність обставин, що свідчать про порушення прав позивача як власника майна та правомірність її вимог про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд доходить висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі, що є підставою для повного задоволення позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача-1 на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 681,60 грн, що був сплачений позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені позивачем та встановити представнику позивача строк на подання доказів щодо їх розміру. Враховуючи наведене та

Outcome: approved