Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

20 лютого 2019 року позивач керівник Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із вказаним позовом. Свій позов обґрунтовує тим, що Броварською місцевою прокуратурою Київської області під час опрацювання акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 678-ДК/628/АП/09/01/-18 від 13.11.2018 року проведеної Управлінням з контролю за використання та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області встановлено наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру з огляду на виявлення відповідним органом державного нагляду (контролю) факту порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області. Так, розпорядженням Броварської районної державної адміністрації від 13.05.2009 року за № 688 передано у приватну власність 22 громадян земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 44 га за рахунок державних земель запасу в адмінмежах Погребської сільської ради за межами населеного пункту. На підставі вказаного розпорядження Броварської районної державної адміністрації [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером3221286400:02:002:0039, [PERSON] отримав державний акт серії на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221286400:02:002:0040. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2011 року земельна ділянка з кадастровим номером 3221286400:02:002:0039 придбана [PERSON] та отримано державний акт серії ЯЗ № 269646 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221286400:02:002:0039. На підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2010 року земельну ділянку з кадастровим номером 3221286400:02:002:0040 придбано [PERSON] та отримано державний акт серії ЯЗ № 269647 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221286400:02:002:0040. Так, відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок міськрайонного управління у Броварському районі та м.Броварах Головного управління у Київській області від 01.01.2018 № 2603 середня вартість 1 га земель на території Київської області складає 26 194,09 грн. Таким чином, вартість спірних земельних ділянок загальною площею 4 га становить 52 388,18 грн. Разом з тим, за результатами опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, встановлено, що передача у власність вказаних земельних ділянок відбулась з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим розпорядженням Броварської районної державної адміністрації від 13.05.2009 за № 688 в частині передачі у приватну власність [PERSON] та [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, а земельні ділянки - витребуванню у державну власність, з наступних підстав. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, положення ст. ст. 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України за основним цільовим призначенням земель виділяють, зокрема, землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови та землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу. України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевогосамоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. У відповідності до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Разом з тим, спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду, та була передана у приватну власність всупереч вимог закону з огляду наступне. Так, відповідно до статті 4 Водного кодексу України та частини 1 статті 58 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду, серед іншого, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою (частина 2 статті 58 Земельного кодексу України). Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (статті 1, 88, 90 Водного кодексу України, статті 60, 61 Земельного кодексу України). Частинами 1, 3 ст. 60 Земельного кодексу України встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Право на землі водного фонду, встановлене ст. 59 Земельного кодексу України, передбачає можливість передачі земель водного фонду у приватну громадян власність лише в одному випадку, а саме при передачі у власністьзамкненої природної водойми (загальною площею до 3 гектарів) (ч. 2 ст. 59 ЗК України), та виключний перелік випадків передачі земель водного фонду в оренду (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Крім того, з метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду статтею 61 Земельного кодексу України заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво. Таким чином, наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тобто, передача земель водного фонду у приватну власність в цілях ведення особистого селянського господарства, як це визначено оспорюваним розпорядженням, не передбачено приписами законодавства, натомість земельна ділянка вказаної категорії може перебувати виключно у комунальній чи державній власності та наявна імперативна заборона використання вказаної категорії земель в цілях визначених оспорюваним розпорядженням. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів уздовж урізу води. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації. Отже, виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. При цьому відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги (Аналогічна права позиція зазначена у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року у справі N 915/1224/13, від 9 вересня 2014 року у справі № 915/1226/13, від 9 вересня 2014 року у справі № 915/1228/13). Згідно ст. 89 Водного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво. Відведені у приватну власність оспорюваним розпорядженням Броварської районної державної адміністрації земельні ділянки з кадастровими номерами 3221286400:02:002:0039, 3221286400:02:002:0040 для особистого селянського господарства використовуються для складування, зберігання і перевантаження піску, що підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 678-ДК/628/АГ1/09/01/-18 від 13.11.2018. Крім того, згідно вказаного акта перевірки земельні ділянки з кадастровими номерами 3221286400:02:002:0039, 3221286400:02:002:0040розташовані в межах прибережної захисної смуги річки Десна. Відповідно до інформації КДП "Київгеоінформатика" від 24.10.2018 за № 01-01/265 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду площа накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3221286400:02:002:0039 становить 1,8672 га, а земельної ділянки з кадастровим номером 3221286400:02:002:0040 становить 1,5705 га. Тобто, спірні земельні ділянки включають в себе землі, які відносяться до земель водного фонду (прибережна захисна смуга). Таким чином, оспорюване розпорядження прийнято Броварською районною державною адміністрацією в порушення вимог ст.ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 58-61 Земельного кодексу України ст. ст. 4, 88, 89 Водного кодексу України, оскільки землі прибережної захисної смуги взагалі не можуть передаватися у приватну власність. Разом з тим, за змістом ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Крім того, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До прийняття оспорюваного розпорядження на спірні земельні ділянки, перебували у державній власності. В даному випадку спірні земельні ділянки вибули з державної власності всупереч встановленого законом порядку на підставі незаконного розпорядження органу державної влади, а тому існують всі правові підстави для визнання незаконним та скасування відповідного розпорядження органу виконавчої влади. Згідно з приписами ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Частиною 1 статті 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК). За змістом закріпленого в даній статті загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між первісним власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з первісним власником договору. В свою чергу, ч. 1,3 ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі,якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувана за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувана за першим правочином у ланцюгу правочинів. Разом з тим, з урахуванням положень ст. 19 Конституції України, Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст. 172 Цивільного кодексу України, держава як власник об`єктів права державної власності делегує відповідному органу виконавчої влади повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Так, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу виконавчої влади, які відповідають вимогам законодавства га інтересам держави. Таким чином, реалізація відповідною державною районною державною адміністрацією щодо об`єктів державної власності, зокрема розпорядження майном всупереч положень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі держави (постанови Верховного Суду України від 25.01.17 (справа № 3-1533гс16), від 05.10.16 (справа № 3-604гс16) та від 15.03.17 (справа № 3-1515гс 16). Натомість, надання у приватну власність земель водного воду для ведення особистого селянського господарства без врахування імперативної заборони щодо використання земель водного фонду з цією метою та відсутності передбачених законом підстав для перебування у приватній власності земель вказаної категорії, суперечить вимогам законодавства, зокрема ст. ст. 20, 21, 60, 61 Земельного кодексу України, ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України, призвело до вибуття спірної земельної ділянки з державної власності всупереч встановленому законом порядку. Тобто, в даному випадку спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч вимог закону та безоплатно, а тому існують всі правові підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння у державну власність на підставі ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України. 22 березня 2019 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 05 червня 2019 року. 07 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] у якій відповідач зазначає, що вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими що задоволенню не підлягають. Відповідач у відзиві зазначає, що 15 липня 2015 року набрав чинності Закон № 1697-VІІ "Про прокуратуру", з положеннями частини третьої та четвертої статті 23 прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності органу. Відповідач вважає, що у Броварської місцевої прокуратури відсутні підстави представництва Київської обласної державної адміністрації. Обов`язкова умова закону - прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень . До позовної заяви надано лист № 13-136 вих.19 від 19.02.2019 року - повідомлено Київську обласну державну адміністрацію про звернення Броварської місцевої прокуратури із позовом в інтересах Київської обласної державної адміністрації. Відповідач звертає увагу суду, що лист датований 19.02.2019 року, а 20.02.2019 року подано позовну заяву.Ніяких копій документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень до позовної заяви не надано. Крім того, до позовної заяви не додано підтверджень направлення цього листа по пошті до Київської обласної державної адміністрації. Київська обласна державної адміністрація обрана в якості позивача, як орган поза волею якого спірні земельні ділянки (на думку прокуратури) вибули з державної власності. Як підставу для представництва прокуратури в суді зазначено "Київською обласною державною адміністрацією, як органом уповноваженим розпоряджатися спірними земельними ділянками, жодних заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданих земельних ділянок вжито не було, у зв`язку з чим вказане порушення законодавства на даний час залишається не усунутим, а тому керівник Броварської місцевої прокуратури пред`являє позов в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації." Але жодних належних доказів про те, що Київська обласна державна адміністрація про виявлене прокуратурою порушення не надано, жодної переписки, витребування документів, вимоги та інших письмових доказів до позову не долучено. З огляду на викладене словосполучення "не належне" здійснення органом державної чи органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави не може виступати підставою для представництва прокурора в суді, оскільки є суто оціночним критерієм та підґрунтям для неоднакового його тлумачення й допущення помилок у правозастосуванні. Водночас потрібно враховувати, що контроль за належним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (так саме, як і оцінка їх діяльності), насамперед покладається на вищестоячі органи та їх керівництво, а не на прокуратуру, при цьому підконтрольність означає, що всю діяльність органів, або якийсь її обсяг, перевіряють вищі органи або орган, спеціально створений для здійснення контролю чи нагляду. А тому діяльність прокурора по реалізації функцій представництва інтересів держави в суді повинна мати не контрольний, а субсидіарний характер, тобто якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Саме таким є висновок Верховного Суду в результаті перевірки касаційної скарги прокурора на постанови судів нижчих інстанцій за позовом фізичної особи до районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження. (ухвала Верховного Суду від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 адміністративне провадження №К/9901/48834/18). Окрім іншого відповідач посилається на вимоги ст. 257, ст. 261 ЦПК України, та зазначає, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Зокрема у даному випадку перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. У даному випадку перебіг позовної давності починається від дня, держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або довідатися про порушення прав і законних інтересів. Визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, що про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваж органу, а не конкретний позивач або прокурор. Наведе відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду Украй справах №3-932гс17 від 18.10.2017, №3-869гс17 від 16.08.2017, №3-455гс17 від 07.062 №3-1486гс16 від 22.03.2017, №916/2122/13 від 22.04.2015, №11/163/2011/5003 від 25.03/ та підтримується усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема у постанова 24.01.2018 у справі № 914/801/17, від 19.06.2018 у справі №922/2756/17. Держава неодноразово через свої органи приймала участь у становленні правовідносин щодо виділення та реєстрації права власності на спірні земельні ділянки. Право власності на спірні земельні ділянки неодноразово реєструвались у встановленому законом порядку, тобто підтверджувалось органами держави. Уповноважений орган, про який згадує прокурор в позові - Держгеокадастр є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів, яке у свою чергу є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів. Держгеокадастр довідався про факт прийняття спірних розпоряджень принаймі у 2011 році - в момент здійснення ним на виконання визначених законодавства повноважень державної реєстрації виданих громадянам державних актів на про власності на спірні земельні ділянки, про що містяться відповідні відмітки на державних актах. Відповідач посилається на практику Європейського суду та зазначає, що потреба виправити колишню "помилку" не повинна непропорційним чиномвтручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимі добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Отже йдеться про дотримання принципу "належного урядування", передбачає, що "особа-суб`єкт приватного права, не може відповідати за помі державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони виконанні своїх повноважень припустилися помилки" (рішення ЄСПЛ "Стретч пр Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24 червня 2003 року.) Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зв`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законом України. З цього приводу в своєму рішенні Конституційний суд України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року (справа № 1-9/2009), зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідач заперечувала проти задоволення клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, подавши заяву про застосування строку позовної давності просила суд застосувати наслідки її спливу. По суті заявлених вимог відповідач зазначила, що висновок щодо знаходження спірної земельної ділянки в межах водного фонду зроблено на підставі листа "Київнеоінформатика". Так, Київгеоінформатика повідомило, що на підставі топографічної карти станом на рік з відображенням прибережної захисної смуги спірні земельні ділянки знаходяться в 100 метровій прибережній смузі р. Десна та озер. За основу цю інформацію і було взято при складанні Держгеокадастром Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельна ділянка від 1.2018 року № № 678-ДК/628/АП/09/01/-18 . Відповідач стверджувала, що ніяких озер на місцевості немає, земельні ділянки ніколи не знаходилися в прибережній захисній 100 метровій смузі річки Десна. Відповідно до паспорту річки Десна її довжина 1130 км (з них в Україні 591) Площа басейну 88,9 тис.км2. Площа водозбору річки Десна на території України становить 33820 км2.Тобто, річка Десна не є великою рікою України з огляду на положення ст. 79 ВК України. Річка Десна є середньою річною в Україні. Відповідно її нормативна прибережна захисна смуга становить 50 метрів. Але за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Відповідно до положень ст. 20 Земельного Кодексу України (в редакції на виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої каті здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місці самоврядування відповідно до їх повноважень. Рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування віднесення земельних ділянок з кадастровим номером 3221286400:02:002:0039, 3221286400:02:002:0040 до водного фонду - не існує. Відповідно з інформації публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером 3221286400:02:002:0040 обліковується як приватна власність з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городинитва, сінокосіння і випасання худоби. Аналогічна інформація і по земельній ділянці з кадастрової номером 3221286400:02:002:0039. Крім того затверджено Генеральний план села Погреби Броварського району Київської області. В департаменті містобудування та архітектури Київської обласної державі адміністрації 14 грудня 2017 року було проведено чергове засідання архітектурно- містобудівної ради при Департаменті містобудування та архітектури. В генеральному плані були визначені всі розміри прибережних захисних смуг водних об`єктів. З урахуванням положень ст. 20 Земельного кодексу України, що віднесення земель тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, при винесенні рішення слід керуватися генеральним планом села Погреби Броварського району Київської області . Земельні ділянки з кадастровим номером 3221286400:02:002:00403221286400:02:002:0039 віднесені до меж села Погреби Броварського району Київської області. Земельні ділянки з кадастровим номером 3221286400:02:002:0040, 3221286400:02:002:0039 не знаходяться в 100 метровій прибережній смузі річки Десна. На генеральному плані села Погреби Броварського району Київської областінемає ніяких озер поблизу спірних земельних ділянок. 22 червня 2020 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник Броварської окружної прокуратури підтримав позовні вимоги у повному обсязі просив, позов задовольнити, пояснення надав аналогічні змісту позовної заяви. 16 грудня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника Київської обласної державної адміністрації в яких представник просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, вважає його не обґрунтованим, не доведеним і таким, що не відповідає діючому законодавству. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник Броварської районної адміністрації у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у встановленому законом порядку. Суд вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, встановивши виниклі правовідносини, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі виходячи із наступного. Судом встановлено, що 13 травня 2009 року прийнято розпорядження Броварської районної державної адміністрації за № 688 "Про передачу у власність 22 громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Погребської сільської ради за межами населеного пункту Броварського району. (а.с.21) До вказаного розпорядження приєднаний додаток - Список громадян, яким передаються земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок державних земель запасу в адмінмежах Погребської сільської ради за межами населеного пункту. Прізвище [PERSON] зазначено у п. 8, прізвище [PERSON] у п. 9. (а.с. 22) Як вбачається із копії державного акту на право власності га земельну ділянку на ім`я [PERSON] , площею 2,0000 га, розташована у Київській області, Броварському районі, Погребська сільська рада від 07 липня 2011 року, вказана земельна ділянка належить їй на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 4335 від 30.10.2010 року. (а.с.44). На запит прокуратури вказані документи надані заявнику 20 листопада 2018 року № 3117/01-11. (а.с.20) У акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 13.11.2018 року № 678-ДК/628/АП/09/01/-18 зазначено, що громадянами [PERSON] та [PERSON] при здійсненні прав власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3221286400:02:002:0040 та 3221286400:02:002:0039 проводяться роботи, які спричиняють зниженнят та втрату родючості земель, виведення земель з сільськогосподарського обороту, порушення структури ґрунту, що свідчить про безгосподарське використання земель. Крім того, вищезазначені земельні ділянки були передані у приватну власність згідно розпорядження Броварської районної державної адміністрації Київської області від 13.05. року № 688. Згідно інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових па геоінформаційних систем "Київгеоінформатика», частина земельної ділянки з кадастровим номером 3221286400:02:002:0039 знаходиться в межах земель водного фонду, прибережна захисна смуга річки Десна (площа накладання 1,8672 га), частина земельної ділянки з кадастровим номером 3221286400:02:002:0040 знаходиться в межах земель водного фонду, прибережна захисна смуга річки Десна (площа накладання 1,5705 га). Таким чином, розпорядження Броварської районної державної адмінстрації Київської області від 13.05.2009 року №688 в частині передачі у приватну власність земельних ділянок з ідастровими номерами 3221286400:02:002:0039 та 3221286400:02:002:0040 в межах прибережної захтисної смуги річки Десна прийнято з порушенням вимог статті 59 Земельного Кодексу України. За результатами обстеження земельної ділянки складено акт від 01.11.2018 року №678-ДК/84/АО/10/01/-18. Із листа Київського державного підприємства геодезії, картографії,кадастрових та геоінформаційних систем "Київгеоінформатика" від 24 жовтня 2018 року № 01-01/268 вбачається, що КДП "Київгеоінформатика" на запит Броварської місцевої прокуратури Київської області від 23.10.2018 № 7437 вих. 18 додатково направлено викопіювання з топографічних матеріалів, а саме фрагмент з ортофотоплану масштабу 1:10000 станом місцевості на 2010 рік та викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000 станом місцевості на 1993 рік з відображенням прибережної захисної смуги водних об`єктів та нанесенням земельних ділянок з кадастровими номерами: 3221286400:02:002:0001, 3221286400:02:002:0002, 3221286400:02:002:0040,3221286400:02:002:0039 в Броварському районі Київської області.Згадані вище земельні ділянки частково накладаються на землі водного фонду - 100 метрову прибережну смугу р. Десна, та 100 метрові прибережні смуги озер. 19.02.2019 року на адресу Київської обласної державної адміністрації Броварською місцевою прокуратурою направлений лист про те, що Броварською місцевою прокуратурою Київської області під час опрацювання акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства, проведеної Управлінням з контролю за використання та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області, встановлено наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру з огляду на виявлення відповідним органом державного нагляду (контролю) факту порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області. З метою захисту інтересів держави, Броварською місцевою прокуратурою підготовлено позов в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Броварської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження Броварської районної державної адміністрації та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Броварською місцевою прокуратурою повідомлено, що вищевказаний позов/буде подано до Броварського міськрайонного суду Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації. Листом від 23.07.2019 року № 02-23/493 голови Погребської сільської ради Броварського району Київської області повідомлено, що земельні ділянки 3221286400:02:002:0040,3221286400:02:002:0039, належать до адміністративних меж Погребської сільської ради Броварського району Київської області та відповідно до Генерального плану населеного пункту с.Погреби вїодять до меж населеного пункту с.Погреби, Броварського району Київської області. Рішенням Погребської сільської ради Броварського району Київської області від 23 січня 2018 року за № 1454-44позачергової -VII затверджено розроблену ДП "Укрндпвцивільбуд" містобудівну документацію "Генеральний план поєднаний з детальним планом території окремих частин села Погреби, Броварського району Київської області", існуючою площею 1126,10 га та проектною площею села 2499,3757 га. (а.с.104-105) Листом від 07 жовтня 2019 року № 2386/01-11 Броварська районна державна адміністрація Київської області повідомила, що відповідно до акту "Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 18.01.2018" відібрані до знищення документи як такі, що не мають науково- історичної цінності та втратили практичне значення документи фонду, в тому числі звернення з питань сільського господарства та земельних відносин 2007-2012 років, у зв`язку з чим райдержадміністрація не в змозі надати запитувану інформацію в частині заяв та клопотань на підставі яких приймалось вищевказане розпорядження. Щодо питання витребування технічної документації із землеустрою до даного розпорядження проінформорвано, що райдержадміністрація не являється розпорядником запитуваної інформації і для її витребування рекомендуємо звернутись до Міськрайонного управління у Броварському районі та м. Броварах ГУ Держгеокадастру у Київської області за адресою: бульвар Незалежності, буд.39, м. Бровари, Київська область, 07400. (а.с.165-166) Як вбачається із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (НВ-3217186202019) дата формування 26.11.2019 року, земельна ділянка кадастровий номер 3221286400:02:002:0039, розташована за адресою Київська область, Броварський район, Погребська сільська рада, цільове призначення 1.8 - землі сільськогосподарського призначення, вид використання будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 2.0000, власник [PERSON] . У Витязі також зазначається, що відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, не зареєстровані. (а.с.167-171) Також із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (НВ-3217186372019) дата формування 26.11.2019 року, земельна ділянка кадастровий номер 3221286400:02:002:0040, розташована за адресою Київська область, Броварський район, Погребська сільська рада, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, ведення особистого селянського господарства, площа 2.0000, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, 16.06.2011 року, ТОВ/ЕКЦ/ [PERSON] , власник [PERSON] . У Витязі також зазначається, що відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, не зареєстровані. (а.с.172-176) Щодо застосування строку позовної давності на якому наголошувала представник відповідача слід зазначити, що при виникненні спору зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року по справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). Відповідно до статті 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки). Згідно зі статтею 186 Земельного кодексу України проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки. Згідно частиною третьою статті 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Відповідно до частини п`ятої статті 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Згідно з частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Відповідно до частини шостої статті 149 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті. Згідно зі статтями 19, 20 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 Водного кодексу України (далі - ВК України) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У свою чергу, суд зберігає об`єктивність і неупередженість. На суд також, серед іншого, покладено обов`язок встановити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; існування інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи також не містять і належних та допустимих доказів про те, що спірна земельна ділянка на момент прийняття розпорядження від 13 травня 2009 року за № 688 "Про передачу у власність 22 громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Погребської сільської ради за межами населеного пункту Броварського району" належала до земель водного фонду, що, в свою чергу, не може свідчити про прийняття вказаного рішення без відповідних повноважень. Суд не може прийняти як належний та достовірний доказ у справі, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 13.11.2018 року № 678-ДК/628/АП/09/01/-18, із посиланням у ньому на інформацію Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових па геоінформаційних систем "Київгеоінформатика", (без зазначення дати складання/надання такої інформації) та висновком, що розпорядження Броварської районної державної адміністрації Київської області від 13.05.2009 року № 688 в частині передачі у приватну власність земельних ділянок з кадастровими номерами 3221286400:02:002:0039 та 3221286400:02:002:0040 в межах прибережної захисної смуги річки Десна прийнято з порушенням вимог статті 59 Земельного Кодексу України, а також лист Київського державного підприємства геодезії, картографії,кадастрових та геоінформаційних систем "Київгеоінформатика" від 24 жовтня 2018 року № 01-01/268 із наданими додатково викопіюванням з топографічних матеріалів, а саме фрагменту з ортофотоплану масштабу 1:10000 станом місцевості на 2010 рік та викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000 станом місцевості на 1993 рік з відображенням прибережної захисної смуги водних об`єктів та нанесенням земельних ділянок з кадастровими номерами: 3221286400:02:002:0040,3221286400:02:002:0039 в Броварському районі Київської області. Суд звертає увагу на те, що розпорядження Броварської районної державної адміністрації Київської області за № 688 прийнято 13.05.2009 року, надані фрагмент з ортофотоплану масштабу 1:10000 станом місцевості на 2010 рік (тобто вже після прийнято розпорядження) та викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000 станом місцевості на 1993 рік з відображенням прибережної захисної смуги водних об`єктів, що також не відповідає даті прийняття такого розпорядження - 13 травня 2009 рік. Ні в листі, ні у акті необґрунтовано застосування таких документів станом на 2010 рік та на 1993 рік. Доказів які б відповідали даті прийняття розпорядження травень 2009 року не надано, та у судовому засіданні не встановлено. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма щодо неможливості протиправного позбавлення права власності міститься і у статті 321 ЦК України. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Держава не вправі витребувати спірне майно від особи, якаяк добросовісний набувач набула на нього права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, унормованого положеннями законодавства, яке визначає підстави та правові наслідки недійсності правочину. Норми щодо реституції не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки позивача як власника, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 та у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 522/22331/15-ц. Аналізуючи приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2016 року № 3477-ІV, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права. При розгляді справ щодо додержання критеріїв правомірного втручання держави у право власності, підлягає перевірці існування індивідуального надмірного тягаря унаслідок витребування з власності фізичних чи юридичних осіб земельних ділянок з огляду на те, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність рішень органу місцевого самоврядування, на підставі яких земельні ділянки вибули із державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Отже, важливою складовою в потребі держави у спірному майні, який би дозволяв дійти висновку про наявність підстав у втручання в майнові права [PERSON] та [PERSON] , як добросовісного набувача спірного нерухомого майна повинна бути наявність суспільного інтересу, який у даному випадку відсутній. При цьому, важливим є те, що право власності на спірну земельну ділянку [PERSON] набуто у встановленому законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2010 року, який є дійсним і не оспорювався у судовому порядку, відповідно, держава не вправі витребувати у неї як добросовісного набувача спірну земельну ділянку. Щодо належності відповідачу [PERSON] на праві власності спірної земельної ділянки за кадастровим номером 3221286400:02:002:0039, а також підстав її набуття правовстановлюючих документів позивачем надані не були і такого клопотання про їх витребування суду заявлялось, тому в цій частині позов є необґрунтованим. Аналогічних висновків дійшов і Європейський суд з прав людини та звернув увагу на наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ відбувається тоді, коли хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України"). Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Така правова позиція міститься також у постанові Верховного Суду від 12 липня 2017 року у справі № 3-109гс17. З огляду на вищевикладене, та, на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання), прокурор, порушуючи питання про витребування земельної ділянки, яку відповідачі [PERSON] та [PERSON] придбали у законний спосіб на підставі договору купівлі-продажу, сплатили відповідну суму коштів, пропозиції щодо відшкодування витрат не заявляв. Відповідно, позовні вимоги прокурора щодо витребування спірної земельної ділянки не є пропорційними інтересам відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які будучи добросовісними набувачами, так чи інакше страждають від втручання у їх право власності. Суд при розгляді даної справи також враховує рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі "Стретч проти Сполученого Королівства" та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу "належного урядування" при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. В даному рішення зазначено про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон. Таким чином, відповідач, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинен нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки. Разом із тим, у пункті 71 рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Відведення спірних земельних ділянок відбулося на підставі розпорядження Броварської районної державної адміністрації Київської області від 13 травня 2009 року за № 688, реєстрація права власності на спірні земельні ділянки відбувалось за участю державних органів, які, зокрема, здійснюють контроль за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування. Відповідно до статі 2 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення. Статтею 9 зазначеного Закону встановлює, що державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів здійснює Державна екологічна інспекція та її територіальні органи. При цьому, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов`язків щодо усунення цих порушень. Питання про притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності в судовому порядку не вирішувалось, тобто, вина таких осіб не встановлена. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Ураховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що у даному випадку позов є необґрунтованим, не доведеним та не підтверджений належними та допустимими, достовірними доказами, окрім того з наведених у позовній заяві обставин є невиправданим втручанням держави в право власності фізичних осіб, які набули у власність спірні земельні ділянки.

Outcome: dismissed