Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мажугою Владиславом Юрійовичем вчинено виконавчий напис №291 про звернення стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіті Фінанс» заборгованості за кредитним договором R031/0063892 від 25.02.2016 року у розмірі 57 986, 99 грн. Вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки порушено строки визначені ст.88 «Про нотаріат», протягом якого виконавчий напис може вчинятися, проценти, пеня нараховані після спливу визначеного договором строку кредитування, розмір заборгованості не є безспірним, що не було перевірено нотаріусом. Крім того, вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріус не дотримався вимог актів законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів нотаріусом на документах, які свідчать про безспірність заборгованості. При цьому, аргументує позовну заяву також тим, що між нею та ПАТ Банк «ТРАСТ» був укладений Договір про надання кредиту на споживчі цілі RОЗІ.0063892 від 25 лютого 2016 року, в розмірі 25 772, 00 грн. зі строком користування кредитом 36 місяців, процентна ставка за кредитом, річних 12%, щомісячна комісія з супроводження кредиту - 3, 89 %. Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 року №559-рш, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 р. «Про початок процедури ліквідації ПАТ БАНК «ТРАСТ» та делегування повноважень ліквідатору банку». Ліквідація запроваджена з 30 грудня 2016 р. Після чого, представники ПАТ Банк «ТРАСТ» звернулись до позивача з пропозицією про дострокове погашення кредитної заборгованості, повідомили, що станом на 17 березня 2017 року до повного дострокового погашення заборгованості за кредитним договором RОЗІ.0063892 від 25 лютого 2016 року необхідно забезпечити наявність коштів на рахунку в розмірі 18 886, 00 грн. Так, вказує, що вона з метою дострокового погашення заборгованості Позивач уклала Договір № ІІЕ2-42929 від 28 лютого 2017 року з ПАТ «КРЕДОБАНК», на виконання умов якого ПАТ «КРЕДОБАНК» сплатив на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором R031/0063892 від 25 лютого 2016 року - 18 950, 23 грн., кошти були зараховані на рахунок позивача в ПАТ Банк «ТРАСТ» № [NUMBER] 25 лютого 2017 року. Таким чином, вважає, що нею в повному обсязі були виконані зобов`язання за Договором про надання кредиту на споживчі цілі R031/0063892 від 25 лютого 2016 року. Отже отримавши спірний виконавчий напис, позивач звернулась до Уповноваженої особи ПАТ БАНК «ТРАСТ» з запитом про надання Виписки про платежі здійснені на погашення заборгованості [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) за кредитним договором R031/0063892 від 25 лютого 2016 року. Виписка надана лише за період 28.02.2017 року - 26.02.2019 року та не містить «формації щодо платежів, які були здійсненні до 28 лютого 2017 року. Як вбачається з наданої виписки ПАТ Банк «ТРАСТ» після отримання коштів на рахунок Позивача 28 лютого 2017 року здійснив за рахунок цих коштів 01 березня 2017 року погашення прострочених відсотків в розмірі 23, 72 грн., погашення нарахованої пені в розмірі 55, 71 грн., погашення простроченої заборгованості в розмірі 646, 81 грн., погашення простроченої комісії а розмірі 1002, 53 грн. Пізніше, 17 березня 2017 року ПАТ Банк «ТРАСТ» повторно здійснив списання в рахунок погашення нарахованих відсотків в розмірі 163, 12 грн., погашення нарахованої комісії в розмірі 1002, 53 грн. та погашення заборгованості згідно кредитного договору в розмірі 16 055, S1 грн. Таке подвійне списання призвело до неповного погашення кредитної заборгованості. В подальшому, відповідно до наданої Виписки, ПАТ Банк «ТРАСТ» щомісяця, в перший робочий день після узгодженої дати платежу (17 числа) кожного місяця до завершення дії Договору про надання кредиту на споживчі цілі нараховував комісію в розмірі 1002, 53 грн. на рахунок Позивача, що призвело до утворення заборгованості за комісіями в розмірі 23 058, 19 грн. на цю суму, в свою чергу, були нараховані штрафи і пеня в розмірі 33 055, 27 грн. При цьому, вказує, що ПАТ Банк «ТРАСТ» не звертався до позивача, не надсилав Вимогу про сплату заборгованості, не повідомляв про заборгованість, що утворилась. Ухвалою суду Шевченківського районного суду м. Києва від 10.07.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мажуга Владислав Юрійович надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причинити своєї неявки суд не сповістила. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мажуга Владислав Юрійович було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №291, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» заборгованості, що виникла за кредитним договором RОЗІ.0063892 від 25 лютого 2016 року, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Банк «ТРАСТ», правонаступником якого усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення права вимоги за кредитними договорами БТ-ПВ-01 від 04.06.2019 року є Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «СІТІ ФІНАНС», яка становить 57 986, 99 грн., у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 1 664, 54 грн.; прострочена заборгованість за комісією становить - 1664, 54 грн., прострочена заборгованість за комісією становить - 23 058, 19 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 208, 99 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенями становить - 33 055, 27 грн. (а.с.14). Згідно ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. У відповідності до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Статтею 90 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». В постанові Верховного Суду від 11.07.2019 р. у справі №461/4609/16-ц зазначено, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України Про нотаріат ). Але характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Сам по собі цей факт (поданнястягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовнозаборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України Про нотаріат захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сумм або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Як вбачається із матеріалів справи, підставою для вчинення виконавчого напису є договір від 25.02.2016 року, укладений між позивачем та Публічним акціонерним товариством Банк «ТРАСТ», строк кредитування зазначений в п.2.4 вказано на 36 місяців, тобто - 25.02.2019 (а.с.22). При цьому, згідно виконавчого напису від 13.02.2020 року заборгованість за кредитним договором в оскаржуваному виконавчому написі міститься вимога про стягнення за період з 04.06.2019 року по 24.01.2020 року, а строк дії кредитного договору, як вже зазначалося, зазначено в ньому із строком по 25.02.2019 включно, тобто після спливу визначеного договором строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12). Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Крім того, суду не надано розрахунків за якими проведено нарахування відповідачем 3% річних та пені при зверненні до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, а також, не надав суду доказів, що на момент звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не було пропущено трирічний строк з дня настання права вимоги. Умови договору не містять положень про збільшення строків позовної давності. Таким чином, нарахування простроченої заборгованості по відстоках та пені в розмірі 33264,26 грн. за період з 04.06.2019 року по 24.01.2020 року після спливу визначеного договором строку кредитування є неправомірним. Разом з тим, відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. На думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19). Так, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15 (ЄДРСР № 71825964). Крім цього, як на підставу вчинення виконавчого напису, нотаріус посилається на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 р. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також, пп. б п. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, зокрема, подаються засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок), містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису нотаріуса як і в Переліку. Пунктом 1 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Виконавчий напис вчинюється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, місцезнаходження боржника або стягувача. Згідно підпункту 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника;дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;строк, за який має провадитися стягнення;інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У відповідності до п.п. 3.1, 3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи:якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою у справі № 750/1627/18 від 06.06.2019 року дійшов висновку належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Як вбачається з матеріалів справи, суду не надано доказів, які б свідчили, що в даному випадку, при вчиненні виконавчого напису, нотаріусу разом з відповідною заявою стягувача було надано первинні фінансові документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідного оригіналу нотаріально посвідченої угоди має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. При цьому, в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що існує спір щодо заборгованості, оскільки після початку процедури ліквідації ПАТ Банк «ТРАСТ» позивач з метою дострокового погашення заборгованості уклала Договір № ІІЕ2-42929 від 28 лютого 2017 року з ПАТ «КРЕДОБАНК», на виконання умов якого ПАТ «КРЕДОБАНК» сплатив на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором R031/0063892 від 25 лютого 2016 року - 18 950, 23 грн., кошти були зараховані на рахунок позивача в ПАТ Банк «ТРАСТ» № [NUMBER] 25 лютого 2017 року (а.с.104-108). Крім цього, згідно вихідного залишку по кредитному договору R031/0063892 від 25 лютого 2016 року в ПАТ Банк «ТРАСТ» на 28.02.2017 року [PERSON] відстуній (а.с.38). У своїй постанові від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на приписи статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» зазначила, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, щодоказами є будь-які дані, на підставіяких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем під час розгляду справи не було надано жодних доказів на спростування доводів позивача. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Окрім того, у відповідності до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. В той же час Велика палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі N 305/2082/14-ц, провадження N 14-557цс19 відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статті 88 Закону України "Про нотаріат", викладеного у постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі N 640/5240/13-ц (провадження N 6-27цс15) та зазначила, що вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису у розумінні статті 88 Закону України "Про нотаріат" слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. При цьому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування безспірності її заборгованості з урахуванням розгляду спору про заборгованість позивача з відповідачем, оскільки наявність спору в суді за позовом щодо оскарження такої заборгованості не спростовує його безспірність. Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що на час вчинення виконавчого напису у розпорядженні нотаріуса були всі необхідні документи, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, тобто докази, які мають підтверджувати, що нотаріус мав, передбачені законом,підстави для вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved