Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

06 жовтня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно договору №DNH4KP89840106 від 06.06.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5671,89 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У добровільному порядку відповідач не виконує зобовязання за договором, через що станом на 14.08.2014 року утворилась заборгованість в сумі 15645,05 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1350,09 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 5307,40 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 7766,37 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 721,19 грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом 15645,05 грн., судовий збір в сумі 243,60 грн. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позовні вимоги та суду пояснила, що позивач надав відповідачці строковий кредит з встановленим строком повернення 08.06.2009 року. Згідно умов надання банківських послуг, строк позовної давнини складає 5 років. Крім того, остання сплата за кредитом була у 2010 році, тому строк позовної давнини банком не пропущений. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та додатково суду пояснив, що у 2013 році відповідачка звернулася до банку за видачею кредитної картки та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті банку. Наказом від 05.08.2013 року були внесені зміни до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до п.1.7.31 строк позовної давнини стосовно вимог з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, пені та штрафів складає 50 років. На сьогоднішній день заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило. Таким чином, відповідачка, підписавши заяву, погодилась з цими умовами. Останній раз погашення кредиту відбулось у 2010 році шляхом автоматичного списання грошових коштів з відкритого карткового рахунку відповідачки. Представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позовні вимоги та суду пояснила, що закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до умов надання споживчого кредиту, зобовязання за кредитним договором діє до повного їх виконання. На даний час зобовязання за кредитним договором не виконані у повному обсязі. Оскільки відповідач у 2013 році приєднався до умов і правил, якими встановлено термін позовної давнини у 50 років, то строк позовної давності не скінчився. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та суду пояснила, що вона дійсно взяла у банку кредит на придбання компютера. У зв'язку з важким матеріальним станом не сплачувала кредит у повному обсязі, останній платіж здійснила у 2009 році. У 2010 році вона нічого не сплачувала, з карткового рахунку гроші не знімала. Просила відмовити у позові, оскільки сплинув трирічний строк позовної давнини для стягнення заборгованості за договором. Представники відповідача - адвокати [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що пропущений встановлений законом трирічний термін позовної давнини для стягнення заборгованості за кредитним договором. У задоволенні позову просили відмовити. Вислухав пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Цей договір відповідно до ст.1055 ЦК України укладається в письмовій формі. До відносин за кредитним договором застосовуються положення статей 1046-1052 ЦК України. Згідно ст.1050 ЦК України наслідками порушення кредитного договору є зобов'язання позичальника сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України та проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 06 червня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачкою [PERSON] укладено договір про надання кредиту шляхом підписання заяви позичальника №DNH4KP89840106, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] кредитно-заставний договір (а.с.5-6). Відповідно до умов договору відповідачка отримала кредит у розмірі 5671,89 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,08 % на строк 36 місяців по 08.06.2009 року включно. Відповідачка умови кредитного договору не виконала та допустила виникнення заборгованості, що станом на 14.08.2014 року становить 15645,05 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1350,09 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 5307,40 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 7766,37 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 721,19 грн. (а.с.3-4). Як вбачається з наданих відповідачкою квитанцій, останній платіж за кредитним договором вона здійснила 26.08.2009 року (а.с.99). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Суд не бере до уваги доводи представників банку щодо застосування збільшеної позовної давності з наступних підстав. Так, судом встановлено, що «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)», які були затверджені наказом ПриватБанку від 21.03.2006 року №391, та діяли на час укладання спірного кредитного договору, не містять умов про збільшення строку позовної давності (а.с.104-107). Надані позивачем до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років суд не бере до уваги, оскільки вони не містять посилання на наказ, яким їх було затверджено. Крім того, ці умови та правила не містять підпису відповідача (а.с.7-10). При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 вересня 2006 року, містить розбіжності. Тому суд не бере до уваги зазначені умови як доказ збільшення строку позовної давності. Крім того, у заяві позичальника від 06.06.2006 року №DNH4KP89840106 домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачкою було сплачено частину заборгованості за кредитним договором 26.08.2009 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору. Таким чином, позивачкою було вчинено дії, які свідчать про визнання нею заборгованості за кредитним договором, тому саме з цієї дати необхідно обчислювати трирічний строк позовної давності. Суд не бере до уваги, як доказ сплати частини заборгованості за кредитом, наданий представниками позивача меморіальний ордер від 01.09.2010 року на суму 17,48 грн., оскільки як пояснив представник позивача у судовому засіданні, вказана сума була автоматично списана банком з карткового рахунку відповідачки, що не може бути розцінено судом як дії, які свідчать про визнання відповідачкою заборгованості. З позовною заявою позивач звернувся до суду тільки 06.10.2014 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Суд не бере до уваги посилання представників позивача на ту обставину, що відповідачкою 18.10.2013 року було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що були затверджені наказом банку від 05.08.2013 року, якими позовна давність була збільшена до 50 років (а.с.69-96). Суд вважає, що підписання 18.10.2013 року анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, не тягне за собою збільшення строку позовної давнини за кредитним договором, укладеним 06.06.2006 року, оскільки на час підписання заяви, строк дії даного договору скінчився. Крім того, вказана анкета-заява стосується оформлення відповідачкою кредитної картки, її умови не стосуються змін або доповнень до кредитного договору №DNH4KP89840106 від 06.06.2006 року. Таким чином, позивачем було пропущено встановлений ст.257 ЦК України строк звернення до суду, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed