Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити батьківських прав відповідача у відношенні доньки [PERSON], [INFO] року та стягнути аліменти на її утримання у розмірі 1000 грн., щомісячно, посилаючись на те, що батько займатися вихованням та утриманням доньки не бажає, ухиляється від виконання своїх обов'язків, її долею, станом здоров'я, умовами виховання, утримання не цікавиться, матеріально не підтримує. У судове засідання позивачка не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою щодо розгляду справи у її відсутність, в якій зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причину відсутності суду не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений у встановленому порядку, повідомлень щодо причин його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву щодо розгляду справи й його відсутність та надав до суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідачів, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.4 ст.169 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі по наступним підставам. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.2009 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження якої [NUMBER] (а.п.7) вказаний батьком дитини [PERSON] - відповідач по справі. Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя шлюб між сторонами розірваний Малолітня [PERSON] мешкає за місцем реєстрації матері - позивачки по справі, та знаходиться на її утриманні. Відповідно до інформації КЗ «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 14.09.2016 року № 155 малолітня [PERSON] спостерігається центром з березня 2011 року, з питань здоров'я дитини до лікарів звертається мати [PERSON] Згідно довідки ЗЗНВК № 108, ученицею якого є малолітня [PERSON], батько дитини взагалі не цікавиться навчанням та життям доньки. Малолітня [PERSON] в порядку ст. 171 СК України суду думку не висловила, у зв'язку з віковими особливостями. Як встановлено судом відповідач після розлучення не виявляє до доньки ніякої уваги та турботи, ухиляється від утримання, та виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, їх долею, станом здоров'я, умовами виховання, утримання не цікавиться, матеріально дитину не підтримує. Відповідно до ст. 164 СК України, батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. ст. 6, 27 названої Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини; визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.112, 114 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї". "Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили". У преамбулі до Конвенції ООН «Про права дитини» зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Відповідно до ст..8 Європейської конвенції про захист прав людини «кожен має право на повагу до свого... сімейного життя.. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб". Ст. 150 СК України передбачено перелік обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: 1. виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; 2. піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; 3. здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; 4. поважати дитину; 5. передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; 6. забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; 7. забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки встановлений судом факт самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків належними доказами не спростований. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має не регулярний, мінливий заробіток, частину його одержує в натурі, а так само при наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У відповідності до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Враховуючи, що позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1000 грн., який не суперечить вимогам чинного законодавства, суд вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.88 ЦПК України стягнути з відповідачів судовий збір на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved