Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

у грудні 2015 року позивач звернувся із позовом до суду та з урахуванням зменшених позовних вимог , просить: -визнати недостовірною інформацію, надруковану у газеті «Полтавський вісник» № 45 (1373) від 5 листопада 2015 р. на стор. 2 у статті: «Як [PERSON] набрав голоси», зокрема: «...[PERSON] та його поплічники успішно використали технологію «піраміди» для підкупу виборців у день голосування», «Десятники» [PERSON] заздалегідь роздали завербованим полтавцям розпізнавальні картки», «Зловмисники мали за мету занизити явку чесних виборців, створивши великі черги», «Після голосування картки з однією червоною смугою передавалися «десятникам». Картки «десятників» з двома смужками залишалися у «сотників». А свої з трьома лініями останні віддавали кураторам зі штабу», «Гроші видавалися не відразу, а пізніше.», «Всього ж на підкуп 19 тисяч полтавців [PERSON] витратив приблизно 9 мільйонів гривень. У другому турі «сотникам» доведено план купівлі вже 30 тисяч голосів.» ; -визнати недостовірною інформацію, надруковану у газеті «Полтавський вісник» № 45 (1373) від 5 листопада 2015 р. на стор. 3 у статті «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]», зокрема: «Гектари міської землі, продані за безцінь, «віджаті» бібліотеки і території шкіл, збір «данини» з підприємців і пяні зухвалі дебоші наближених - такими і ще багатьма іншими «благородними» речами запамятався полтавцям колишній мер [PERSON].», «Але жадібність і патологічна брехливість [PERSON] звели все нанівець і призвели до проблем, яке місто намагається вирішити вже не один рік.», «Учень Суворовського училища (щоправда, звідти його виключили)...», «За два роки на посаді мера, з 2008 по 2010-й, [PERSON] устиг заволодіти такою кількістю нерухомості в Полтаві, що позаздрять керівники більшості країн світу. Міський голова приватизував ледь не півміста і запустив руку в кожний прибутковий бізнес. За приблизними підрахунками, тоді [PERSON] заволодів нерухомістю, враховуючи торговельні центри, ресторани, автозаправні станції та будівлі в історичній частині міста на понад 12 мільйонів доларів. Територію розміром чотири гектари (колишні артсклади) замість ринкових 450 млн. гривень він продав за шість. Куди поділася різниця і як тодішній міський голова укладав угоду - лишається тільки здогадуватися.», «[PERSON] згадати і про приміщення обласної дитячої бібліотеки імені [PERSON] на вулиці Гагаріна: коли Половинці не вдалося «віджати» його по-тихому, бібліотеку просто спалили, а на тому місці компаньйони тодішнього мера відкрили елітні магазини для своїх елітних друзів. Позбавили територій і два навчальних заклади міста: спеціалізовану на той час школу №3 і Малу академію мистецтв ім. Раїси Кириченко. У самому центрі міста, на кругу, як кажуть полтавці, [PERSON] зажадав збудувати ще один готель. Численні мітинги підприємців міста стали особливістю Полтави в часи правління [PERSON]. Він не гребував жодними методами і не зважав ні на кого: у жовтні 2008 року під стіни мерії з гаслом «[PERSON], схаменися - всього не забереш!» вийшли активісти міської організації Українського товариства глухих. Задля того, щоб нажитися на фактичному перепродажу ласої ділянки землі поблизу Центрального ринку, навіть у цих знедолених людей [PERSON] і гоп-компанія відібрали тоді територію книжкового ярмарку, де УТОГ планував розпочати своє будівництво. А поблизу міста за сім мільйонів доларів [PERSON] звів собі будинок у стилі [PERSON] у Санкт- Петербурзі, з великою кількістю колон і територією, на якій можна було б розмістити кілька багатоповерхівок. Простий мер маленького міста бідної України... Утім, потяг до розкоші і визнання в Андрія-половинки був завжди: багато полтавців, які свого часу працювали з ним або під його керівництвом, згадують, що [PERSON] завжди вимагав, щоб його зустрічали по-царськи: бажано - з червоною доріжкою, уздовж якої всі мали вишиковуватися й аплодувати йому.», «Підприємці, що працювали за часів [PERSON] і при цьому не були його поплічниками, чудово памятають щомісячні «листи щастя», у яких було вказано, скільки коштів підприємець має перерахувати на «благо міста». Утім, кошти, звісно ж, не йшли до міського бюджету. Така данина збиралася не лише з бізнесменів, а навіть із працівників того ж виконкому...», «До речі, родина і патріотизм - не порожні слова для [PERSON]. Він так любить Україну і Полтаву, що аж живе за кордоном. Кіпр та Австрія - не вигадка чорних піар-технологів. Ще за часів свого мерства Половинка проводив на Кіпрі більше часу, ніж у Полтаві. Там він має і маєток і дорогі автівки, і решту благ цивілізації. Саме там його син пішов у школу, поки батько високопосадовець обкрадав бюджет, призначений для розвитку освіти в духовній столиці України. Сім'я тодішнього мера і нинішнього кандидата отримала свідоцтво на проживання в Австрії, користуючись інвестиційним методом, який передбачає, зокрема, інвестиції в банківську, або будівельну, або сферу послуг, у розмірі від 500 000 до 1 000 000 євро. Сплата першої цифри не дає стовідсоткового результату отримання свідоцтва. Враховуючи те, що [PERSON] та його родина отримали свідоцтво на право проживання дуже оперативно, мова йде про інвестиції в економіку Австрії на суму понад 1 мільйон євро.», «Ті ресурси, які. [PERSON] кидає на очорнення інших кандидатів і створення фальсифікацій на дільницях, вражають навіть тих людей, які працювали чи не на всіх виборах, що відбувались у незалежній Україні. Фінансові піраміди в стилі Мавроді, залякування і примус працівників державних органів, підкуп членів виборчих комісій у купі з покриванням усіх цих порушень відповідними структурами зробили свою справу: [PERSON] пройшов у другий тур попри те, що полтавці відверто зізнаються - бачити його на посаді мера знову не хочуть!», «Він обіцяє ідеальні дороги, хоча за часів свого мерства жодну не відремонтував капітально. Він обіцяє нові дитячі садочки, хоча за часів свого мерства розпродавав їхні приміщення. Він обіцяє ковзанки для дітей, хоча свого часу сам же їх позакривав.»; -зобовязати відповідача спростувати інформацію, шляхом публікації у першому випуску газети «Полтавський вісник» після набрання рішенням суду законної сили на 2 сторінці обсягом у повну сторінку наступного змісту: заголовок: «Інформація, надрукована у газеті «Полтавський вісник» № 45 від 5 листопада 2015 р. у статті: «Як [PERSON] набрав голоси», визнана судом недостовірною і спростовується» Текст спростування: «Зокрема спростовується наступна інформація: «...[PERSON] та його поплічники успішно використали технологію «піраміди» для підкупу виборців у день голосування», «Десятники» [PERSON] заздалегідь роздали завербованим полтавцям розпізнавальні картки», «Зловмисники мали за мету занизити явку чесних виборців, створивши великі черги», «Після голосування картки з однією червоною смугою передавалися «десятникам». Картки «десятників» з двома смужками залишалися у «сотників». А свої з трьома лініями останні віддавали кураторам зі штабу», «Гроші видавалися не відразу, а пізніше.», «Всього ж на підкуп 19 тисяч полтавців [PERSON] витратив приблизно 9 мільйонів гривень. У другому турі «сотникам» доведено план купівлі вже 30 тисяч голосів.»; -зобовязати відповідача спростувати інформацію, шляхом публікації у першому випуску газети «Полтавський вісник» після набрання рішенням суду законної сили на 3 сторінці обсягом у повну сторінку наступного змісту: заголовок: «Інформація, надрукована у газеті «Полтавський вісник» № 45 від 5 листопада 2015 р. у статті: «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON] визнана судом недостовірною і спростовується». Текст спростування: «Зокрема спростовується наступна інформація: «Гектари міської землі, продані за безцінь, «віджаті» бібліотеки і території шкіл, збір «данини» з підприємців і пяні зухвалі дебоші наближених - такими і ще багатьма іншими «благородними» речами запамятався полтавцям колишній мер [PERSON].», «Але жадібність і патологічна брехливість [PERSON] звели все нанівець і призвели до проблем, яке місто намагається вирішити вже не один рік.», «Учень Суворовського училища (щоправда, звідти його виключили)...», «За два роки на посаді мера, з 2008 по 2010-й, [PERSON] устиг заволодіти такою кількістю нерухомості в Полтаві, що позаздрять керівники більшості країн світу. Міський голова приватизував ледь не півміста і запустив руку в кожний прибутковий бізнес. За приблизними підрахунками, тоді [PERSON] заволодів нерухомістю, враховуючи торговельні центри, ресторани, автозаправні станції та будівлі в історичній частині міста на понад 12 мільйонів доларів. Територію розміром чотири гектари (колишні артсклади) замість ринкових 450 млн. гривень він продав за шість. Куди поділася різниця і як тодішній міський голова укладав угоду - лишається тільки здогадуватися.», «[PERSON] згадати і про приміщення обласної дитячої бібліотеки імені [PERSON] на вулиці Гагаріна: коли Половинці не вдалося «віджати» його по-тихому, бібліотеку просто спалили, а на тому місці компаньйони тодішнього мера відкрили елітні магазини для своїх елітних друзів. Позбавили територій і два навчальних заклади міста: спеціалізовану на той час школу №3 і Малу академію мистецтв ім. Раїси Кириченко. У самому центрі міста, на кругу, як кажуть полтавці, [PERSON] зажадав збудувати ще один готель. Численні мітинги підприємців міста стали особливістю Полтави в часи правління [PERSON]. Він не гребував жодними методами і не зважав ні на кого: у жовтні 2008 року під стіни мерії з гаслом «[PERSON], схаменися - всього не забереш!» вийшли активісти міської організації Українського товариства глухих. Задля того, щоб нажитися на фактичному перепродажу ласої ділянки землі поблизу Центрального ринку, навіть у цих знедолених людей [PERSON] і гоп-компанія відібрали тоді територію книжкового ярмарку, де УТОГ планував розпочати своє будівництво. А поблизу міста за сім мільйонів доларів [PERSON] звів собі будинок у стилі [PERSON] у Санкт- Петербурзі, з великою кількістю колон і територією, на якій можна було б розмістити кілька багатоповерхівок. Простий мер маленького міста бідної України... Утім, потяг до розкоші і визнання в Андрія-половинки був завжди: багато полтавців, які свого часу працювали з ним або під його керівництвом, згадують, що [PERSON] завжди вимагав, щоб його зустрічали по-царськи: бажано - з червоною доріжкою, уздовж якої всі мали вишиковуватися й аплодувати йому.», «Підприємці, що працювали за часів [PERSON] і при цьому не були його поплічниками, чудово памятають щомісячні «листи щастя», у яких було вказано, скільки коштів підприємець має перерахувати на «благо міста». Утім, кошти, звісно ж, не йшли до міського бюджету. Така данина збиралася не лише з бізнесменів, а навіть із працівників того ж виконкому...», «До речі, родина і патріотизм - не порожні слова для [PERSON]. Він так любить Україну і Полтаву, що аж живе за кордоном. Кіпр та Австрія - не вигадка чорних піар-технологів. Ще за часів свого мерства Половинка проводив на Кіпрі більше часу, ніж у Полтаві. Там він має і маєток і дорогі автівки, і решту благ цивілізації. Саме там його син пішов у школу, поки батько високопосадовець обкрадав бюджет, призначений для розвитку освіти в духовній столиці України. Сім'я тодішнього мера і нинішнього кандидата отримала свідоцтво на проживання в Австрії, користуючись інвестиційним методом, який передбачає, зокрема, інвестиції в банківську, або будівельну, або сферу послуг, у розмірі від 500 000 до 1 000 000 євро. Сплата першої цифри не дає стовідсоткового результату отримання свідоцтва. Враховуючи те, що [PERSON] та його родина отримали свідоцтво на право проживання дуже оперативно, мова йде про інвестиції в економіку Австрії на суму понад 1 мільйон євро.», «Ті ресурси, які. [PERSON] кидає на очорнення інших кандидатів і створення фальсифікацій на дільницях, вражають навіть тих людей, які працювали чи не на всіх виборах, що відбувались у незалежній Україні. Фінансові піраміди в стилі Мавроді, залякування і примус працівників державних органів, підкуп членів виборчих комісій у купі з покриванням усіх цих порушень відповідними структурами зробили свою справу: [PERSON] пройшов у другий тур попри те, що полтавці відверто зізнаються - бачити його на посаді мера знову не хочуть!», «Він обіцяє ідеальні дороги, хоча за часів свого мерства жодну не відремонтував капітально. Він обіцяє нові дитячі садочки, хоча за часів свого мерства розпродавав їхні приміщення. Він обіцяє ковзанки для дітей, хоча свого часу сам же їх позакривав.». -стягнути із відповідача на його користь 1 гривню у рахунок відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять суд їх задовольнити. Представники відповідача редакції газети «Полтавський вісник» [PERSON] та [PERSON] заперечили проти задоволення позову, оскільки оспорювана інформація у статтях «Як [PERSON] набрав голоси» та «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони знає і вміє [PERSON]» надрукованих у газеті «Полтавський вісник» № 45 (1373) від 05 листопада 2015 року була надана автором статті [PERSON] На підставі договору № 45 від 04.11.2015 року на розміщення інформаційних матеріалів виконавець не несе відповідальності за недостовірність інформації, що міститься в інформаційних матеріалах наданих Замовником і опублікованих виконавцем. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази прийшов до наступного висновку: 05.11.2015 року у випуску газети « Полтавський вісник» № 45 (1373) на сторінці № 2 було надруковано статтю під назвою «Як [PERSON] набрав голоси», в якій викладено наступну інформацію: ««...[PERSON] та його поплічники успішно використали технологію «піраміди» для підкупу виборців у день голосування», «Десятники» [PERSON] заздалегідь роздали завербованим полтавцям розпізнавальні картки», «Зловмисники мали за мету занизити явку чесних виборців, створивши великі черги», «Після голосування картки з однією червоною смугою передавалися «десятникам». Картки «десятників» з двома смужками залишалися у «сотників». А свої з трьома лініями останні віддавали кураторам зі штабу», «Гроші видавалися не відразу, а пізніше.», «Всього ж на підкуп 19 тисяч полтавців [PERSON] витратив приблизно 9 мільйонів гривень. У другому турі «сотникам» доведено план купівлі вже 30 тисяч голосів.» (а.с. 14). 05.11.2015 року у випуску газети « Полтавський вісник» № 45 (1373) на сторінці № 3 було надруковано статтю під назвою: « Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]», зокрема: «Гектари міської землі, продані за безцінь, «віджаті» бібліотеки і території шкіл, збір «данини» з підприємців і пяні зухвалі дебоші наближених - такими і ще багатьма іншими «благородними» речами запамятався полтавцям колишній мер [PERSON].», «Але жадібність і патологічна брехливість [PERSON] звели все нанівець і призвели до проблем, яке місто намагається вирішити вже не один рік.», «Учень Суворовського училища (щоправда, звідти його виключили)...», «За два роки на посаді мера, з 2008 по 2010-й, [PERSON] устиг заволодіти такою кількістю нерухомості в Полтаві, що позаздрять керівники більшості країн світу. Міський голова приватизував ледь не півміста і запустив руку в кожний прибутковий бізнес. За приблизними підрахунками, тоді [PERSON] заволодів нерухомістю, враховуючи торговельні центри, ресторани, автозаправні станції та будівлі в історичній частині міста на понад 12 мільйонів доларів. Територію розміром чотири гектари (колишні артсклади) замість ринкових 450 млн. гривень він продав за шість. Куди поділася різниця і як тодішній міський голова укладав угоду - лишається тільки здогадуватися.», «[PERSON] згадати і про приміщення обласної дитячої бібліотеки імені [PERSON] на вулиці Гагаріна: коли Половинці не вдалося «віджати» його по-тихому, бібліотеку просто спалили, а на тому місці компаньйони тодішнього мера відкрили елітні магазини для своїх елітних друзів. Позбавили територій і два навчальних заклади міста: спеціалізовану на той час школу №3 і Малу академію мистецтв ім. Раїси Кириченко. У самому центрі міста, на кругу, як кажуть полтавці, [PERSON] зажадав збудувати ще один готель. Численні мітинги підприємців міста стали особливістю Полтави в часи правління [PERSON]. Він не гребував жодними методами і не зважав ні на кого: у жовтні 2008 року під стіни мерії з гаслом «[PERSON], схаменися - всього не забереш!» вийшли активісти міської організації Українського товариства глухих. Задля того, щоб нажитися на фактичному перепродажу ласої ділянки землі поблизу Центрального ринку, навіть у цих знедолених людей [PERSON] і гоп-компанія відібрали тоді територію книжкового ярмарку, де УТОГ планував розпочати своє будівництво. А поблизу міста за сім мільйонів доларів [PERSON] звів собі будинок у стилі [PERSON] у Санкт- Петербурзі, з великою кількістю колон і територією, на якій можна було б розмістити кілька багатоповерхівок. Простий мер маленького міста бідної України... Утім, потяг до розкоші і визнання в Андрія-половинки був завжди: багато полтавців, які свого часу працювали з ним або під його керівництвом, згадують, що [PERSON] завжди вимагав, щоб його зустрічали по-царськи: бажано - з червоною доріжкою, уздовж якої всі мали вишиковуватися й аплодувати йому.», «Підприємці, що працювали за часів [PERSON] і при цьому не були його поплічниками, чудово памятають щомісячні «листи щастя», у яких було вказано, скільки коштів підприємець має перерахувати на «благо міста». Утім, кошти, звісно ж, не йшли до міського бюджету. Така данина збиралася не лише з бізнесменів, а навіть із працівників того ж виконкому...», «До речі, родина і патріотизм - не порожні слова для [PERSON]. Він так любить Україну і Полтаву, що аж живе за кордоном. Кіпр та Австрія - не вигадка чорних піар-технологів. Ще за часів свого мерства Половинка проводив на Кіпрі більше часу, ніж у Полтаві. Там він має і маєток і дорогі автівки, і решту благ цивілізації. Саме там його син пішов у школу, поки батько високопосадовець обкрадав бюджет, призначений для розвитку освіти в духовній столиці України. Сім'я тодішнього мера і нинішнього кандидата отримала свідоцтво на проживання в Австрії, користуючись інвестиційним методом, який передбачає, зокрема, інвестиції в банківську, або будівельну, або сферу послуг, у розмірі від 500 000 до 1 000 000 євро. Сплата першої цифри не дає стовідсоткового результату отримання свідоцтва. Враховуючи те, що [PERSON] та його родина отримали свідоцтво на право проживання дуже оперативно, мова йде про інвестиції в економіку Австрії на суму понад 1 мільйон євро.», «Ті ресурси, які. [PERSON] кидає на очорнення інших кандидатів і створення фальсифікацій на дільницях, вражають навіть тих людей, які працювали чи не на всіх виборах, що відбувались у незалежній Україні. Фінансові піраміди в стилі Мавроді, залякування і примус працівників державних органів, підкуп членів виборчих комісій у купі з покриванням усіх цих порушень відповідними структурами зробили свою справу: [PERSON] пройшов у другий тур попри те, що полтавці відверто зізнаються - бачити його на посаді мера знову не хочуть!», «Він обіцяє ідеальні дороги, хоча за часів свого мерства жодну не відремонтував капітально. Він обіцяє нові дитячі садочки, хоча за часів свого мерства розпродавав їхні приміщення. Він обіцяє ковзанки для дітей, хоча свого часу сам же їх позакривав.». (а.с.15-16). В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб наявний запис про статус юридичної особи редакції газети «Полтавський вісник» від 27.10.1994 року та 15.01.1998 року видано Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації. (а.с.38, 39). 04.11.2015 року між редакцією газети «Полтавський вісник» (Виконавець) та [PERSON] (Замовник) укладено Договір № 45 на розміщення інформаційних матеріалів, предметом якого є надання Виконавцем послуг по розміщенню інформаційних матеріалів Замовника в засобі масової інформації, в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором. (41-42). 25.06.1981 року [PERSON] закінчив повний курс навчання у Казанському військовому училищі, про що йому видано атестат про середню освіту. (а.с. 28). Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано ? частка нежитлових приміщень загальною площею 1884,2 кв.м. за адресою: м.Полтава, Майдан незалежності, 1а; ? частка земельної ділянки площею 0.1514 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою: м.Полтава, Майдан незалежності, 1а; 6/1000 частки нежитлових приміщень за адресою: м.Полтава, вул. Соборності, 26/14; гараж 5, розташований за адресою: м.Полтава, вул.. Леваневського, 6/12г. (а.с.161-163). Адміністрацією Держприкордонслужби від 30.12.2014 року на адресу суду надано інформацію щодо перетинання державного кордону України у період часу з 27.09.2011 року по 31.12.2012 року громадянином України [PERSON] Так, у зазначений період [PERSON] 23 рази перетинав державний кордон України, враховуючи виїзд та вїзд на територію України, зокрема пунктом призначення при виїзді із держави Україна вказано міста Інсбрук, Ларнака, Відень. (а.с. 182 ). Відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин:\~\~ а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч. 2 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена\~\~про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила,\~\~не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пунктом 19 Постанови судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, судом встановлено, що інформація, яка містилася у газеті «Полтавський вісник» № 45 ( 1373) від 05.11.2015 року у статтях «Як [PERSON] набрав голоси», « Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]»була поширена через засоби масової інформації і таким чином доведена до відома значної кількості осіб. При цьому, вказана вище інформація стосується особи [PERSON], зокрема його діяльності під час перебування на посаді міського голови м.Полтава. Аналізувавши наведені положення закону, а також зміст публікації, суд приходить до висновку, що у спірних статтях містяться фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності позивача, так як в них прямо вказується на вчинення позивачем тих чи інших правопорушень, а отже поширена інформація викладена у формі конкретних фактів є фактичним твердженням. Зазначені обставини можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності. З цих підстав суд вважає такою, що містить фактичні твердження інформацію, яка була надрукована у газеті «Полтавський вісник» № 45 від 5 листопада 2015 р. на сторінці 2 у статті: «Як [PERSON] набрав голоси», в частині висловлювань: «...[PERSON] та його поплічники успішно використали технологію «піраміди» для підкупу виборців у день голосування», «Десятники» [PERSON] заздалегідь роздали завербованим полтавцям розпізнавальні картки», «…Зловмисники мали за мету занизити явку чесних виборців, створивши великі черги», «Після голосування картки з однією червоною смугою передавалися «десятникам». Картки «десятників» з двома смужками залишалися у «сотників». А свої з трьома лініями останні віддавали кураторам зі штабу», «Гроші видавалися не відразу, а пізніше.», «Всього ж на підкуп 19 тисяч полтавців [PERSON] витратив приблизно 9 мільйонів гривень. У другому турі «сотникам» доведено план купівлі вже 30 тисяч голосів». Окрім цього, містяться фактичні твердження інформації, яка була надрукована у тому ж номері газеті на арк.. 3 у статті «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]», в частині висловлювань: «Учень Суворовського училища (щоправда, звідти його виключили)...» в частині «звідти його виключили»; «… [PERSON] заволодів нерухомістю, враховуючи торговельні центри, ресторани, автозаправні станції та будівлі в історичній частині міста на понад 12 мільйонів доларів. Територію розміром чотири гектари (колишні артсклади) замість ринкових 450 млн. гривень він продав за шість»; «…за сім мільйонів доларів [PERSON] звів собі будинок…», «…батько високопосадовець обкрадав бюджет, призначений для розвитку освіти в духовній столиці України»; «… користуючись інвестиційним методом, який передбачає, зокрема, інвестиції в банківську, або будівельну, або сферу послуг, у розмірі від 500 000 до 1 000 000 євро…»; «…Матковський та його родина отримали свідоцтво на право проживання дуже оперативно, мова йде про інвестиції в економіку Австрії на суму понад 1 мільйон євро»; «міський голова приватизував ледь не півміста і запустив руку в кожний прибутковий бізнес»; «Ті ресурси, які [PERSON] кидає на очорнення інших кандидатів і створення фальсифікацій на дільницях, вражають навіть тих людей, які працювали чи не на всіх виборах, що відбувались у незалежній Україні. Фінансові піраміди в стилі Мавроді, залякування і примус працівників державних органів, підкуп членів виборчих комісій у купі з покриванням усіх цих порушень відповідними структурами зробили свою справу: [PERSON] пройшов у другий тур». Відповідно до статті Контитуції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У частинах 1, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Як встановлено судом, з приводу вищезначеної інформації, яка містилася у статтях «Як [PERSON] набрав голоси» та «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]»на час розгляду справи, позивачу не пред'явлено ні підозри у вчиненні злочинів, ні будь-якого обвинувачення, з підстав правопорушень, зазначених у публікації, не відкрито кримінальних проваджень, не постановлено вироків суду, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження правдивості висловлювань відповідачами не було надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені висловлювання можуть сформувати у громадськості думку про причетність позивача до кримінальної діяльності. Критика діяльності позивача фактично зводиться до обвинувачень його у вчиненні протиправних дій, які мають ознаки кримінальних злочинів, але не мають під собою жодного підґрунтя, проте за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів. Окрім цього, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 25.06.1981 року закінчив Казанське суворовське училище, про що йому видано атестат про середню освіту, а отже інформація про те, що останнього виключили за даного навчального закладу є такою, що не відповідає дійсності. Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження, викладені у статтях «Як [PERSON] набрав голоси» та «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]», надруковані у № 45 (1373) газети «Полтавський вісник» в частині вказаних вище висловлювань слід вважати недостовірними та такими, що порочать честь, гідність та принижують ділову репутацію позивача [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка згідно до ст. 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477 IV (із змінами), є частиною національного законодавств, передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з принципу відповідно до якого свобода висловлювань також охоплює інформацію чи ідеї, які ображають, шокують чи дратують має, звичайно, також особливу важливість стосовно преси. Хоча преса не повинна переступати обмеження, встановлені, між іншим, "для захисту репутації інших", її завданням є, проте, передавати інформацію і ідеї щодо політичних питань і щодо інших питань, які представляють загальний інтерес. Преса здійснює суттєву функцію у демократичному суспільстві, і це є фактором особливої важливості для рішення Суду у справах про захист честі і гідності. Суд уважно ставиться до того факту, що журналістська свобода також охоплює можливі звернення до рівня перебільшення чи навіть провокації. Саме тому національна межа розуміння окреслюється інтересом демократичного суспільства у наданні можливості пресі виконувати належну їй по праву роль "сторожового собаки суспільства" у поширенні інформації, що представляє серйозний громадський інтерес. Зазначений правовий висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 1999 року «Бладет Тромсо і Стенсаас проти Норвегії». У справі «Лінгенс проти Австрії» (рішення від 8 липня 1986 року) Європейський Суд з прав людини визначив, що для журналістів може бути неприйнятним позбавлення судовими рішеннями можливості вираження критичної оцінки, незважаючи на те, чи міг він чи вона довести свою правдивість. Аналізувавши наведені положення закону, а також прецедентні рішення Європейського суду з прав людини, суд вважає, що інша інформація (окрім тієї, яку суд визнав недостовірною) викладена у статті «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]», не містять фактичних даних, є вираженням суб'єктивної думки і поглядів автора статті, а тому суд вважає дану інформацію оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, у ст. 7 Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на приватність визначено, що публічні фігури - це особи, які займають державні посади і/чи використовують державний ресурс, а також усі ті, хто відіграє певну роль у громадському житті, чи то в галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи будь-якій іншій сфері. У статтях 3,4,6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на\~\~місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У вказаному контексті, Європейський суд, у рішенні від 23 квітня 1992 року по справі «Кастеллс проти Іспанії», висловив наступну правову позицію: «Межі допустимої критики щодо Уряду є ширші, ніж щодо рядового громадянина або навіть політичного діяча. В демократичній системі дії чи бездіяльності Уряду повинні ставати предметом пильної уваги не тільки з боку законодавчої та судової влади, але також і з боку преси і громадської думки. Більш того, займане Урядом домінуюче становище зобов'язує його демонструвати стриманість, коли постає питання про кримінальне переслідування за критику, особливо за наявності інших засобів відповіді на невиправдані нападки з боку його супротивників або засобів масової інформації». Як встановлено судом, у період часу із травня 2006 року по листопад 2010 року позивач працював на посаді міського голови м.Полтави, а тому межі допустимої критики щодо нього, як до публічної особи, є значно ширшими, ніж до окремої пересічної особи. У зв'язку з чим, на думку суду, інформація, що міститься в цій частині публікації не може бути визнаною такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Окрім цього, судом встановлено, що позивач являється співвласником нежитлових приміщень, розташованих в м.Полтаві, у період часу з 27.09.2011 року по 31.12.2012 року 23 рази перетинав державний кордон України, враховуючи виїзд та вїзд на територію України. Інформацію щодо кількості разів щодо виїзду та вїзду [PERSON] з території України за перебування на посаді міського голови м.Полтава суду не надано, оскільки такі відомості зберігаються протягом пяти років. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною 1 ст. 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов'язковою підставою для задоволення позову даної категорії є факт поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Суд приймає до уваги, що відповідно до п.5.3. договору від 04.11.2015 року на розміщення інформаційних матеріалів Виконавець не несе відповідальності за недостовірність інформації, що міститься в інформаційних матеріалах, наданих Замовником і опублікованих Виконавцем. Замовник самостійно несе відповідальність перед третіми особами за використання їхнього імені, зображення, фотографій в матеріалах, що розміщуються Виконавцем за замовленням Замовника. (а.с.41). У судовому засіданні встановлено, що автором статтей «Як [PERSON] набрав голоси» та «Як за роки мерства стати доларовим мільйонером і вивезти гроші полтавців в офшорні зони - знає і вміє [PERSON]»є [PERSON], з яким редакція газети «Полтавський вісник» уклала вказаний вище договір. У даному договорі сторони обумовили межі відповідальності за недостовірність інформації, що могла б міститися в інформаційних матеріалах, наданих Замовником і опублікованих Виконавцем. Оскільки, за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку, що частина інформації, яка містилася у статтях є недостовірною, то з цих переконань вважає, що відповідальність за надання такої інформації повинен нести саме автор статтей [PERSON] Оскільки, спростування недостовірної інформації має здійснюватися у такий самий спосіб, у який вона поширювалася, то її спростування повинно відбуватися шляхом зобовязання відповідача [PERSON] спростувати недостовірну інформацію через опублікування в газеті «Полтавський вісник», про що позивач позовної вимоги не заявляв. Підстав вважати, що саме такий спосіб спростування недостовірної інформації є неможливим чи недоцільним у суду не має. З урахуванням викладеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити за безпідставністю. гідно з положеннями ст. 277 ЦК України, статті 10 ЦПК України, роз'яснень Пленуму, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку, що поширена недостовірна інформація відносно [PERSON] ганьбить його честь і гідність та ділову репутацію, а також особою, яка поширила таку інформацію було порушено його особисті немайнові права. Однак, згідно поданих позовних вимог позивач просить суд в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути виключно із редакції газети «Полтавський вісник» спричинену йому моральну шкоду у розмірі 1 гривня. Однак, у судовому засіданні встановлено, що відповідальність за поширення недостовірної інформації повинен нести відповідач [PERSON], до якого будь яких позовних вимог матеріального характеру позивач не заявляв. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в цій частині в задоволенні позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial