Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

01.08.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання за нею (позивачкою) в порядку спадкування за законом права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS], а також земельну ділянку площею 0,1583 га, розташовану по [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшли вище зазначені житловий будинок і земельна ділянка. Позивачка прийняла спадщину, а її брат та сестра - [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Однак постановою нотаріального органу позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок та оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку. Посилаючись на законність набуття права власності на нерухоме майно спадкодавцем, позивач просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на зазначені земельну ділянку і житловий будинок. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, надавши заяву про підтримання позову, в якій клопотав про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі у судове засідання також не з'явилися, але подали письмові заяви про визнання позову та відсутність заперечень проти позову. У зазначених заявах відповідачі повідомили суд про те, що спадщину не приймали та не мають наміру її приймати, а також клопотали про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Позивач та відповідачі є дітьми [PERSON] (а.с. 8, 9, 55, 56, 61). [INFO] року [PERSON] померла у віці 89 років в с. Маловарварівка Миколаївського району Миколаївської області (а.с. 10). 23.05.2014 року приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності спадкодавцю вказаного майна (а.с. 19-20). Разом з тим, не зважаючи на відмову нотаріального органу у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України позивачка, шляхом подачі заяви до нотаріального органу, прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] за законом (а.с. 27). Відповідачі протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подавали заяви про прийняття спадщини. [PERSON] за життя набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] а також земельну ділянку площею 0,1583 га призначену для будівництва та обслуговування вказаного будинку та господарських споруд з кадастровим номером 4824281504:05:004:0005. Дані обставини підтверджується випискою із погосподарської книги про те, що вказаний будинок належав спадкодавцеві, технічним паспортом на будинок та Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ № 8147676, виданим 16.11.2009 року на підставі рішення XXV сесії п'ятого скликання Комсомольської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 09.11.2009 за № 2 і зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010901801587 (а.с.11-18). При вирішенні даного спору суд розмежовує час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. За таких обставин надані позивачем докази в цій частині суд вважає належними, допустимими та такими що підтверджують право власності спадкодавця на спірні житловий будинок та земельну ділянку. Таким чином, в силу ст. 1218 ЦК України, позивачка успадкувала усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті останньої. До таких успадкованих позивачем прав відноситься і право на житловий будинок з земельною ділянкою. Всіма сторонами, які беруть участь у справі визнається право власності спадкодавця [PERSON] набуте за життя на житловий будинок і земельну ділянку. Отже, в силу ст. 61 ч. 1 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заяви відповідачів про визнання позову не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, за викладених обставин позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку і житловий будинок в порядку спадкування за законом є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved