Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося в суд з позовом до відповідачів про виключення майна із акта опису та звільнення його з-під арешту, вказуючи на те, що 28.01.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Відповідач-1) було укладено кредитний договір № DN81AR13710132, згідно з яким Позивач надав Відповідачу-1 кредит в розмірі 45993,85 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони в той же день уклали договір застави автотранспорту відповідно до якого [PERSON] передав в заставу позивачу автомобіль марки ЗАЗ, модель: ТF699Р, рік випуску: 2008, тип ТЗ: Легковий авто, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. 09 березня 2013 року державним виконавцем відділу ДВС Первомайського МРУЮ Чимирис О.О, було накладено арешт на вищевказаний автомобіль. Згідно ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернено у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладання договору застави. В даному випадку, зазначає позивач, по-перше: право застави у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" виникло, як зазначено вище, - 28.01.2008 року, а постанова про накладення арешту була винесена у 2013 році, тобто пізніше ніж було укладено договір застави; по-друге: станом на 23.09.2013 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" складає 113966,91 грн., що значно перевищує вартість предмету застави. Крім того, згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Отже, на думку позивача державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями. Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з - під арешту. Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право заставодержателя звернутися до суду про звільнення заставленого майно з - під арешту. З огляду на наведене, позивач просив виключити вищевказане майно із акту опису та звільнити з-під арешту, накладеного державним виконавцем та заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням позивача права розпоряджатися вказаним автомобілем. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте надав суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності. Позов підтримав в повному обсязі та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні в зв'язку із його безпідставністю. Зазначив, що заставне майно, автомобіль ЗАЗ, в нього було вилучено та передано до ДВС для погашення заборгованості перед позивачем. Старший державний виконавець відділу ДВС Первомайського МРУЮ Чимирис О.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» у заяві про відкриття виконавчого провадження було заявлено клопотання про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] Тому задовольняючи дане клопотання, 27.02.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Крім того виконавчі дії щодо опису майна боржника, як це зазначено у скарзі, державним виконавцем не проводились. Суд, заслухавши пояснення відповідачів та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таке зазначено у ч. 1 ст. 11 ЦПК України. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи та пояснень державного виконавця вбачається, що арешт на заставне майно, а саме автомобіль марки ЗАЗ, модель: ТF699Р, рік випуску: 2008, тип ТЗ: Легковий авто, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить відповідачу [PERSON], був накладений виконавцем за заявою стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк», який у заяві про відкриття виконавчого провадження заявив клопотання про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] З копії вищевказаної заяви, наданої суду державним виконавцем, вбачається, що 10.01.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до ДВС Первомайського МРУЮ з проханням прийняти до виконання виконавчий лист виданий Первомайським Міськрайонним судом Миколаївської області 16.11.2012 року по справі № 2-1369/11 про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості. У вказаній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» дійсно просить ДВС накласти арешт на все майно боржника [PERSON] та оголосити заборону на його відчуження. З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача на ст.ст. 54, 60 Закону України «Про виконавче провадження», та інші норми закону приведені у позові, як на підставу своїх вимог, не відповідає фактичним обставинам справи. Тобто позивач не особою, яка в розумінні викладених вище норм може звернутись до суду з вимогами, заявленими в позові. На переконання суду, в даному випадку позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав, а тому слід роз'яснити позивачу, що в разі незгоди з діями державного виконавця, вчиненими під час виконання судових рішень, в яких позивач виступає стороною виконавчого провадження, він має право звертатись до суду із скаргою на дії державного виконавця в порядку передбаченому ст.ст. 383 - 389 ЦПК України.

Outcome: dismissed