Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

У березні 2021 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним договір №3593368717 від 11.11.2020, укладений між нею та ТзОВ «Смартівей Юкрейн». В обгрунтування позову покликається на те, що між нею та ТзОВ «Смартівей Юкрейн» було укладено договір про надання їй кредитних коштів №3593368717 від 11.11.2020, відповідно до якого нею було отримано позику. Вважає такий договір недійсним, оскільки ТОВ «Смартівей Юкрейн» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте такий договір нею не було підписано. Відповідачем було проігноровано вимоги законодавства та її письмово не повідомлено про умови договору. Відповідач скористався тим, що їй як позичальнику бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману про отримання кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Крім того, п.5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними. Щодо підписання самого договору зазначає, що прийняття пропозиції від Відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу 3 частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Також звертає увагу на те, що договір №3593368717 від 11.11.2020 містить ознаки кредитного договору. Зазначила, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, а у разі відсутності інформації про вартість додаткових та супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, для надання такої інформції враховуються вимоги законодавства про споживче кредитування щодо визначення вартості цих послуг відповідно до їх орієнтовної вартості. Однак працівниками ТОВ «Смартівей Юкрейн» було проігноровано дані вимоги та не було надано їй разрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобото витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, ніж зазначений у розрахунку платежів. За наведеного просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 20 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного законодавства. 07.06.2021 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач повністю заперечує позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Текст позовної заяви є шаблонним та знеособленим, а обставини не відповідають фактичним відносинам, що склалися між позивачем та відповідачем. 11.11.2020 позивач уклала договір №3593368717, згідно якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) або повністю в межах максимального строку дії договору кредитної лінії, який становить 180 календарних днів на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути у передбачені цим договором строки кредит та сплатити проценти за користування кредитом. В подальшому позивач уклала 4 додаткові уогоди до договору, яким змінювались строки пільгового періоду, розмір % ставки, кредитний ліміт та термін платежу. 21.11.2019 позивач завантажила мобільний додаток та створила у ньому власний обліковий запис. За період з дати реєстрації у мобільному додатку та на дату подачі відзиву позивач уклала 8 електронних договорів кредиту, зобов`язання за 7 договорами було виконано у повному обсязі. Окрім того, позивач здійснила ідентифікацію у мобільному додатку та надала відповідачу інформацію, яка могла бути відома лише їй, а саме особисті дані про себе, включаючи реєстраційний номер облікової картки платника податків. Позивач самостійно у межах встановленого мобільним додатком ліміту обрала суму кредиту, бажаний строк отримання кредиту та банківську карту, на яку бажає отримати кредитні кошти. Зазначає, що у своїй позовній заяві позивач не заперечує отримання кредитних коштів. З урахуванням викладеного вважає, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, а сам позов завідомо безпідставний та має штучний характер. Просить відмовити у задоволенні первинного позову. Окрім того, 07.06.2021 відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 271, 69 грн. та понесені судові витрати у сумі 7 270 грн. Свою заяву мотивує тим, що позичальник [PERSON] безпідставно ухиляється від виконання зобов`язань за оспорюваним договором. 11.11.2020 між сторонами було укладено договір №3593368717, а саме публічна пропозиція укласти договір (оферта). Відповідно до п. 1.1 договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) або повністю в межах максимального строку дії договору кредитної лінії, який становить - 180 календарних днів на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути у передбачені цим договором строки кредит (транш) та сплатити проценти за користування кредитом, зазначені у п. 3.1 цього договору. В подальшому позичальник уклала 4 додаткові угоди до договору, якими змінювались строки пільгового періоду, розмір відсоткої ставки, кредитний ліміт та термін платежу. Відповідно до розрахунку заборгованості: нараховано відсотки за договором: 628,95+484,30+48,43+1644,60+1206,40+4432,40=8444,72 грн.; сплачено відсотків за договором: 75,03+1086,65+1260,86=2422,54 грн.; сплачено кредиту за договором: 0,35+0,14=0,49 грн.; заборгованість за договором: 4250+8444,72-0,49-2422,54=10271,69 грн. Черговість погашення заборгованості здійснювалась відповідно до п. 3.3 договору та п. 6.3 правил, а саме: у першу чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору; у другу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання за договором, надав позичальнику суму кредиту у розмірі 3250,00 грн. та 1000,00 грн. 21.04.2021 на вимогу позичальника кредитодавець надав повний розрахунок заборгованості на дату відповіді. Проте станом на дату подачі зустрічної позовної заяви позичальник свої зобов`язання за договором не виконала. Просить задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі. Ухвалою суду від 10 червня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду з первісним позовом. 30.06.2021 позивач [PERSON] подала відповідь на відзив на позовну заяву про захист прав споживачів, в якій зазначила, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Вважає, що кредитний договір є таким, що порушує її права як споживача, та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредиту. Просить кредитний договір № №3593368717 від 11.11.2020 визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину та здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості, в рахунок погашення суми тіла кредиту. 21.07.2021 на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про захист прав споживачів, в якому зазначає, що позивач за первісним позовом посилається на неіснуючі умови договору. Позивач зазначає, що п. 1.11 договору передбачено винагороду за обслуговування кредиту у розмірі 2,95 % щомісячно. Проте, договір № №3593368717 від 11.11.2020 не містить п. 1.11. Договір взагалі не містить умови щодо винагороди чи плати за обслуговування кредиту. Відповідно до паспорту кредиту, що є невід`ємною частиною договору, інші платежі, окрім процентів за користування кредитом відсутні. Окрім того, позивач посилається на норми законодавства, що регулюють відносини між банками та споживачами. Натомість товариство є небанківською фінансовою установою. Такі дії позивача підтверджують аргумент про те, що первісний позов носить штучний характер. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, просила первісний позов задовольнити, щодо зустрічного позову думку не висловила. Представник ТОВ "Смартівей Юкрейн" у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ "Смартівей Юкрейн" 11.11.2020 укладено кредитний договір № №3593368717, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 4250 грн. на 85 календарних днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 04.02.2021. Кредитний договір підписаний [PERSON] з допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. ТзОВ "Смартівей Юкрейн"свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало [PERSON] кредит у розмірі, встановленому кредитним договором №3593368717від 11.11.2020, що підтверджується довідкою №26052021/1 від 26.05.2021. Однак, [PERSON] не надала своєчасно ТзОВ "Смартівей Юкрейн" грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, частково сплатила проценти за користування таким. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, а саме з договорів та інших правочинів. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу вчиняються у письмовій формі. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Так, судом встановлено, що згідно з п. 1.1 договору кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. На виконання даного договору відповідачем надано грошові кошти позивачу у розмірі, передбаченому у кредитному договорі, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, суд критично ставиться до покликань [PERSON] на неукладеність правочину у зв`язку із недосягненням згоди по всіх істотних умовах, передбачених Законом України «Про споживче кредитування», так як в силу дії пункту 1 укладеного між сторонами кредитного договору, він не є споживчим, а відтак, виниклі на його підставі правовідносини не регулюється нормами Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст. ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоди споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважаєтсья таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 року в справі №6-1341цс15. Проаналізувавши зміст укладеного сторонами спірного договору, судом встановлено, що спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі, Акцепті, пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) та підтвердження укладення кредитного договору. Таким чином, спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; містить повну інформацію стосовно умов кредитування. Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, але не зазначає, що саме у даному кредитному договорі позивач вважає несправедливою умовою, а лише зазначає перелік статей законодавства. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності зазначених вище умов для визнання умов договору несправедливими. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13). Так позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомлювався та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. За наведеного, позивачем за первісним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладеного між сторонами правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Приймаючи до уваги наведені вище мотиви, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань по кредитному договору, обставин невідповідності положень кредитного договору вимогам законодавства встановлено не було, суд вважає, що підстави для визнання недійсним кредитного договору №3593368717від 11.11.2020 відсутні, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. Щодо зустрічних позовних вимог, то з огляду на те, що [PERSON] прострочила погашення кредиту та нарахованих відсотків, не виконує взятих за договором зобов`язань, суд дійшов висновку про підставність заявлених ТзОВ «Смартівей Юкрейн» у відповідному обсязі позовних вимог. Так, [PERSON] до теперішнього часу не сплатила ТзОВ «Смартівей Юкрейн» заборгованість, розрахунок та розмір якої зазначені в додатку №1 до даної позовної заяви, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За відсутності будь-яких інших доказів по справі щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем за зустрічним позовом, його погашення відповідачем, суд встановлює такий розмір виходячи з розрахунку позивача, та вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором у сумі 10271,69 грн. і яка підлягає стягненню з відповідача. Відтак, з огляду на встановлені судом обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про підставність зустрічних позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості за кредитом, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги слід задовольнити. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі, при яких суд має надати оцінку їх співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову тощо. Ціну позову не вказано. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду надано письмові документи: копію договору 12/20 від 31.12.2020 про правове забезпечення підприємницької діяльності, копія ордеру серії АІ №1120107 про надання правової допомоги ТзОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН", копію акту приймання-передачі послуг за договором №12/20, копію платіжного доручення №4020 від 03.06.2021 про грошовий переказ адвокату Рулякову В.В., де в графі призначення платежу вказано - оплата за договором №12/20 на суму 5000 грн., а тому такі витрати підлягають до стягненню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із [PERSON] на користь ТзОВ "СМАРТІВЕЙ ЮКРЕЙН" слід стягнути 7270 грн. судових витрат, які складаються з 2270 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved