Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), з урахуванням заяви про зменшення розміру заявлених позовних вимог, про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, а саме, житлового будинку [ADDRESS] та господарських будівель і споруд, виділити у власність позивача частину житлового будинку та господарських будівель і споруд в натурі, яка користується 11/20 частинами житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вищевказаній адресі, а саме, коридором 2-1, площею 7,5 кв.м, передпокоєм 2-2, площею 16.4 кв.м, кухнею 2-3, площею 12, 5 кв.м, ванною 2-4, площею 5,4 кв.м, санвузлом 2-5, площею 2,7 кв.м, коридором 2-6, площею 3, 5 кв.м, сходовою клітиною 2-7, площею 7,8 кв.м, сходовою клітиною 2-8, площею 7,9 кв. м, верандою 2-9, площею 12,1 кв.м, житловою кімнатою 2-10, площею 13,4 кв.м, житловою кімнатою 2-11, площею 12,2 кв.м, житловою кімнатою 2-12, площе. 17,5 кв.м, а всього приміщень загальною площею 118, 9 кв.м. Під літерою "Ж" сарай площею 11,2 кв.м та під літерою "Д" гараж площею 79,9 кв.м. Відповідач користується 9/20 частинами житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, а саме, коридором 1-1, площею 7,5 кв. м, кухнею 1-2, площею 12,9 кв. м, вбиральнею 1-3, площею 1,8 кв. м, ванною кімнатою 1-4, площею 3,3 кв. м, сходовою клітиною 1-5, площею 6,5 кв. м, сходовою клітиною 1-6, площею 6,3 кв. м, житловою кімнатою 1-7, площею 10,0 кв. м, житловою кімнатою 1-8, площею 12,9 кв. м, житловою кімнатою 1-9, площею 18,4 кв. м, лоджиєю заскленою 1-10, площею 7,6 кв.м, сходовою клітиною 1-11, площею 7,7 кв. м, житловою кімнатою 1-12, площею 14,4 кв. м, житловою кімнатою 1-13, площею 14,3 кв. м, а всього приміщень загальною площею 123,6 кв. м. Під літерою "Г" сарай площею 12,3 кв.м. Позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що остання є власником 11 /20 житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідач є власником 9/20 частин житлового будинку за вказаною адресою, з яких 9/40 частин належить їй на підставі договору дарування частини житлового будинку. Земельною ділянкою площею 2204 кв.м сторони користуються з моменту реєстрації вказаного будинку, земельна ділянка була виділена у користування діду позивача - [PERSON] та діду відповідача - [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих. Оскільки між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо порядку користування спільним майном, у зв`язку із чим, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав. До початку судового засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, у разі виникнення обставин передбачених в ч. 1 ст. 280 ЦПК України проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи до суду не надавала, відзив не подала, а відтак, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За загальним правилом, визначеним у ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач є спадкоємицею після смерті [PERSON] , 1967 року народження, яка померла [INFO] , 11/20 частин житлового будинку [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровано в реєстрі за № 1-1678 (а.с. 11). Вказана обставина підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 39115844 (а.с. 12). Згідно договору дарування частини житлового будинку [PERSON] (дарувальник) подарувала, а відповідач (обдаровувана) прийняла в дар 9/40 частин житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] Відчужувана 9/40 частин вищевказаного житлового будинку належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом за р. № 2-691, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 106 від 14.05.2001 р. Договір дарування був зареєстрований в реєстрі за № 3-2256 державним нотаріусом 14-ої Київської державної нотаріальної контори Палагута О.А . (а.с. 14-15, 16). Відповідно до копії висновку про вартість майна станом на 20.06.2016 р. ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 242,5 кв.м, становить 5 331 605 грн., вартість 11/20 частини житлового будинку, становить 2 932 382,75 грн., вартість 9/20 частини житлового будинку становить 2 399 222,25 грн. (а.с. 72-81). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року у вищезазначеній справі призначено будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження у справі. 26.02.2018 р. на адресу суду надійшов Висновок № 95/17-42 від 19.02.2018 р. Згідно Висновоку № 95/17-42 від 19.02.2018 р. за результатами проведеного дослідження наданих матеріалів справи, результатів натурного обстеження експертом встановлено, що поділити житловий будинок [NUMBER] , господарські будівлі та споруди по [ADDRESS] між співвласниками згідно їх ідеальних часток 9/20 та 11/20 - неможливо, розподіл можливий при умові відступу від ідеальних часток співвласників. Крім того, експертом було запропоновано два варіанта розподілу вищевказаного будинку. Технічно можливий (варіант 1) розподіл житлового будинку, господарських будівель та споруд за порядком їх користування, що склався між співвласниками, за адресою: [ADDRESS] , без врахування приміщень, господарських будівель та споруд, які відповідно вимог будівельних норм самочинно збудовані (переобладнані). Можливий (варіант № 2) розподіл житлового будинку між співвласниками відповідно до їх часток за порядком їх користування, що склався між співвласниками, станом на момент проведення досліджень, з врахування приміщень, господарських будівель та споруд самочинно збудованих (переобладнаних) (а.с. 135-167). 16.07.2018 р. представником позивача була подана заява про зменшення розміру заявлених позовних вимог. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР), яка є складовою правової системи України, відповідно до ст. 9 Конституції України. Згідно ст. 1 Першого протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 р. у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 Рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 р. у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 04.12.1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Так, ст. 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Поняття права власності визначено у ст. 316 Цивільному кодексі України (надалі за текстом - ЦК України), згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У частині 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 року «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» на вирішення справи про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку будинку з самостійними виходами (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення. Відповідно до пунктів 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року № 55 Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за № 774/14041 (надалі за текстом - Інструкція) поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Оскільки, згідно Висновку № 95/17-42 від 19.02.2018 р. за результатами проведеного дослідження наданих матеріалів справи, результатів натурного обстеження експертом встановлено, що поділити житловий будинок [NUMBER] , господарські будівлі та споруди по [ADDRESS] між співвласниками згідно їх ідеальних часток 9/20 та 11/20 - неможливо, розподіл можливий при умові відступу від ідеальних часток співвласників, при цьому, експертом було запропоновано два варіанта розподілу вищевказаного будинку. Технічно можливий (варіант 1) розподіл житлового будинку, господарських будівель та споруд за порядком їх користування, що склався між співвласниками, за адресою: [ADDRESS] , без врахування приміщень, господарських будівель та споруд, які відповідно вимог будівельних норм самочинно збудовані (переобладнані). Можливий (варіант № 2) розподіл житлового будинку між співвласниками відповідно до їх часток за порядком їх користування, що склався між співвласниками, станом на момент проведення досліджень, з врахування приміщень, господарських будівель та споруд самочинно збудованих (переобладнаних) (а.с. 135-167). Як вбачається із заяви про зменшення розміру заявлених позовних вимог позивачем було обрано варіант 2 можливого розподілу житлового будинку між співвласниками, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем на спростування вищевказаного поділу житлового будинку в натурі належних доказів надано не було. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За таких обставин, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи висновок будівельно-технічної експертизи, а також перебування у фактичному користуванні позивача 49/100 частини будинку, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та можливість проведення виділу в натурі належної позивачу частки будинку за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 6890 грн. З огляду на наведене, відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 358, 360, 364 ЦК України,

Outcome: approved