Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

14.06.2019 року позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою та просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/2 частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровим номером [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] та право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровим номером [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла мама позивачки - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалась з житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] . Протягом шести місяців з дня смерті мами заяви на прийняття спадщини подали її діти - позивач по справі, [PERSON] та [PERSON] .13 липня 2004 року сестра позивачки отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а позивач з [PERSON] братом отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі даних свідоцтв позивач разом з сестрою [PERSON] , стали власниками житлового будинку в рівних частинах, а всі разом стали співвласниками двох земельних ділянок за вищевказаною адресою. В 2010 році померла сестра позивачки - [PERSON] , а [INFO] брат - [PERSON] . Після їх смерті єдиним спадкоємцем стала [PERSON] , так як постійно проживала в спадковому будинку та користувалася земельними ділянками. 02 грудня 2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов позивачки був задоволений та визнано за нею право власності на частку [PERSON] . В квітня 2019 року [PERSON] звернулась до Обухівської районної державної нотаріальної контори з заявою про відкриття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку з земельними ділянками їй було відмовлено. Для визнання права власності позивачка змушена звернутись до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, направивши суду клопотання про слухання справи в її відсутності , позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідача в судове засідання не з`явилася, направивши суду заяву в якій просить слухати справу в відсутності їх представника позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла мама позивачки - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалась з житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] . Протягом шести місяців з дня смерті мами позивачки заяви на прийняття спадщини подали її діти - позивач по справі, [PERSON] та [PERSON] . 13 липня 2004 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а позивач з братом отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі даних свідоцтв позивач разом з сестрою, [PERSON] , стали власниками житлового будинку в рівних частинах, а всі разом стали співвласниками двох земельних ділянок за вищевказаною адресою. В 2010 році померла сестра позивачки - [PERSON] , а [INFO] брат - [PERSON] . Після їх смерті єдиним спадкоємцем стала позивачка [PERSON] , так як постійно проживала в спадковому будинку та користувалася земельними ділянками. 02 грудня 2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов позивача був задоволений та визнано за позивачкою право власності на частку [PERSON] , що підтверджується копією рішення суду (а.с.13-14). В квітня 2019 року [PERSON] звернулась до Обухівської районної державної нотаріальної контори з заявою про відкриття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку з земельними ділянками їй було відмовлено у зв`язку з тим, що відсутні право установчі документи на вказане майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджуючі реєстрацію майна за сестрою позивачки [PERSON] (а.с.15). Статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а відповідно до ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, я подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті сестри. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, а згідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст.6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об`єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3). Позивач не має можливості оформити право власності на житловий будинок з допоміжними спорудами в зв`язку з відсутністю державної реєстрації нерухомого майна за спадкодавцем. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності, що вказує на правомірність мого звернення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як передбачено п. 3.5 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», обговореного на засіданні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України 01 березня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину (ч.1 1 і ч. 2 ст.126 ЗК України в редакції Закону від 05 березня 2009 року № 1066-VІ введеного в дію 02 травня 2009 року). Відповідно до п.3.5. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» встановлено, що спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року N7 про те, що відповідно до ст.1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою дня сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до Наказу Держкомзему №168 від 15 лютого 2010 року «Про затвердження Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам» встановлюється, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальний цифровий код (номер) земельної ділянки, що не повторюється на території України, який формується під час проведення кадастрової зйомки, відображається на кадастровому плані земельної ділянки та документації із землеустрою та присвоюється їй при здійсненні державної реєстрації. Кадастровий номер зберігається за земельною ділянкою протягом усього часу іі існування, забезпечує унікальність ідентифікації земельної ділянки в державному земельному кадастрі і державному реєстрі земель, та зазначається на чергових кадастрових планах, у відомостях автоматизованої системи державного земельного кадастру, документах, що посвідчує право на земельну ділянку, договорах, угодах, витягах, охоронних зобов`язаннях, свідоцтвах, повідомленнях та довідках. Виходячи з вищевказаного з часу присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, вона була внесена до відповідних реєстрів. Згідно ст.ст.16,328 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги не суперечать чинному законодавству, не порушує права інших осіб, тому позов слід задовольнити. Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved