Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.10.2014р. старшим державним виконавцем Савчуком К.П. було проведено опис майна [PERSON] та складено акт опису та арешту майна в квартирі [ADDRESS]. Під час складання вказаного акту опису та арешту майна, у квартирі боржника перебували речі позивача, що були включені в цей акт. Ці речі належать на праві приватної власності , але були помилково віднесені державним виконавцем до майна боржника. Таким чином, внаслідок накладення арешту, позивач позбавлений права власності, яке полягає у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи у відділі Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві знаходиться на виконанні виконавчий лист № 2-12780/11, виданий 31.05.2012р. шевченківським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь Повного товариства Ломбард «Альянс іпотечних кредиторів Стецьков та компанія» заборгованості за договором кредиту у розмірі 425556,25 грн., судового збору 2823, а всього 428379, 25грн. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Як вбачається з матеріалів справи, 16 жовтня 2014 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва Савчуком К.П. накладено арешт на майно, у тому числі: Ноутбук «Apple «Мак ВООК аір 13, чоботи Vito Rossi, босоніжки, 2 плойки для волосся, випрямляч для волосcя «Philips», праска «Saturn», тумбочка пластикова, сумка жіноча Furla, 2 сумки жіночі, яке перебувало за адресою [ADDRESS], про що складено акт опису й арешту майна. При цьому вказане майно було передане на відповідальне зберігання представнику стягувача за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, пунктом 168 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (Заява N 19336/04) від 23 січня 2014 року, остаточне 02 червня 2014 року, зазначено, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Пункт 212 цього рішення встановлено, що втручання у право власності підприємства-заявника у цій справі не повинно розглядатися як таке, що обмежується тривалим невиконанням остаточного рішення національного суду на його користь. Сама необхідність для підприємства-заявника ініціювати це провадження, щоб повернути своє майно, яке на законних підставах належало йому, вже є ознакою порушення його прав за статтею 1 Першого протоколу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 (з наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, враховуючи вищевикладене, той факт, що позивач є власником майна , зокрема Ноутбук «Apple «Мак ВООК аір 13», чоботи Vito Rossi, випрямляч для волосcя «Philips», праска «Saturn», плойка для волосся «Moser», що підтверджується доказами залученими у судовому засіданні, приймаючи до уваги висновки викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини по справі "East/West Alliance Limited" проти України" (Заява N 19336/04) від 23 січня 2014 року, остаточне 02 червня 2014 року, суд вважає позовні вимоги у частині припинення арешту обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем та його представником протягом усього часу розгляду справи не надано суду належних, допустимих доказів, які б вказували на право власності позивача на частину арештованого майна, зокрема: тумбочка пластикова, сумка жіноча Furla, 2 сумки жіночі, босоніжки, плойка для волосся. За таких обставин позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, на підставі 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. 41 Конституції України, ст. 316, 319, 321, 391 ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», та

Outcome: partial