Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Івано-Франківськоої міської стоматологічної поліклініки про стягнення середньомісячну заробітну плату за 2014 рік, січня-липня 2015р. в сумі по 286.75 грн. в місяць, кошти за невикористану щорічну відпустку за період з 01.07.2010р. по 07.02.2013р., за правову допомогу 300грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 5000грн.. В позовній заяві зазначено, що позивач працює зубним техніком у відповідача, після поновлення позивача на роботі за рішенням суду, відповідач не забезпечує йому обсяг роботи, інструменти, матеріали, не оплачує середньомісячний заробіток. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача позов не визнала, з підстав зазначених в запереченні. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працює зубним техніком в ортопедичному відділенні в Івано-Франківській міській стоматологічній поліклініці на 0.25 ставки (а.с.59), що визнається і сторонами. Позивач обґрунтовував вимоги в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за 2014 рік, січня-липня 2015р., в сумі по 286.75 грн. в місяць, тим що він перебуває на 0.25 ставки у відповідача та враховуючи позмінність роботи, йому щомісячно повинні оплачувати 286.75 грн., однак з січня 2014 року йому такі виплати не здійснюються. Однак, як слідує з Положення про ортопедичне відділення, затверджене рішенням Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011р. №204-Х (а.с.36-38) дане відділення є госпрозрахунковим (п.1.1). Планування діяльності відділення здійснюється головним лікарем, штати відділення залежать від виконання планових фінансових показників за попередній рік (п.1.7), відділення здійснює свою роботу позмінно (п.1.12), основними завданнями відділення є виконання доведених фінансових планів по наданню ортопедичної допомоги населенню (п.2.2.2), медичні працівники відділення зобовязані виконувати планові кількісні, якісні та фінансові показники за звітний період (п.3.3.4), основними джерелами фінансування відділення є кошти, одержані від населення за надання медичних стоматологічних послуг (п.4.1.1), а саме відділення зобовязане виконувати встановлені головним лікарем планові фінансові завдання (п.4.2). при цьому, Положенням врегульовано, що оплата праці працівників відділення здійснюється згідно законодавчих актів України про оплату праці працівників закладів охорони здоровя (п.4.6). Окрім даного положення, діяльність ортопедичного відділення в частині в т.ч. оплати праці регламентується Колективним договором між первинною профспілковою організацією та адміністрацією відповідача на 2014-2016рр., наказом Міністерства охорони здоровя №507 від 28.12.2003р. та спільним Наказом Міністерства праці та соцполітики України, Міністерства охорони здоровя №308/519 від 05.10.2005р. За вимогами ст..94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Окрім того, питання оплати праці врегульовано і нормами Закону України «Про оплату праці». Так, ст..1,2 цього закону передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Так, згідно витягу колективного договору (а.с.39) обовязки адміністрації гарантувати мінімальну заробітну плату працівникам не нижче встановленого державою мінімуму і проведення її індексації, крім працівників госпрозрахункових підрозділів (п.4.12), оплата праці в госпрозрахункових підрозділах проводиться за погодинно-преміальною системою медичним сестрам, адміністративно-господарському персоналу та іншим працівникам, за винятком лікарів-стоматологів, зубних техніків, полірувальників оплата праці яких проводиться за відрядно-преміальною системою відповідно до виконання фінансового плану, затвердженого гол.лікарем згідно спільного Наказу Міністерства праці та соцполітики України, Міністерства охорони здоровя №308/519 від 05.10.2005р. (п.4.13). У відповідності до спільного Наказу Міністерства праці та соцполітики України, Міністерства охорони здоровя №308/519 від 05.10.2005р., яким затверджені Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення (п.5.4) оплата праці працівників закладів (відділів, відділень, лабораторій, кабінетів) зубопротезування проводиться: у закладах, що перебувають на державному бюджеті, - за погодинною системою, за винятком зубних техніків, полірувальників, ливарників та інших робітників, зайнятих на зуботехнічних роботах, оплата праці яких проводиться за відрядно-преміальною системою;у закладах, які перебувають на госпрозрахунку або утримуються за рахунок коштів спеціального фонду, - за погодинно-преміальною системою, за винятком зубних техніків, полірувальників, ливарників та інших робітників, зайнятих на зуботехнічних роботах, оплата праці яких проводиться за відрядно-преміальною системою. На підставі наказу Міністерства охорони здоровя №507 від 28.12.2003р. встановлюються планові фінансові завдання. Згідно Положення про порядок надання платних медичних стоматологічних послуг (а.с.40) одночасно з лікарями-стоматологами ортопедами, зубні техніки здають фінансовий звіт про виконану роботу за місяць. Відповідно до таких фінансових планів, позивачу встановлено фінансовий план 31 умовних одиниць протезування в місяць (а.с.44), що і не заперечується позивачем. Виконання плану позивачем становить 0%. Натомість позивач пояснив, що лікарі-стоматологи та старший зубний технік зобовязані були забезпечити його роботу, тобто давати замовлення, однак як слідує зі звернення до головного лікаря працівників ортопедичного відділення вони відмовляються співпрацювати з зубним техніком [PERSON] в звязку з невідповідністю його кваліфікації сучасним вимогам (а.с.43), і як пояснив представник відповідача неякісна роботи зубного техніка підтриватиме престиж зубопротезування цілого відділення. А тому, зважаючи на вищенаведене та визначений вид оплати праці позивача у відповідача, вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, не підлягають до задоволення. Що стосується вимоги про виплати коштів за невикористану щорічну відпустку за період з 01.07.2010р. по 07.02.2013р., то слід зазначити наступне. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.03.2014р. позивача було поновлено на роботу та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.3-4), так як [PERSON] був звільнений наказом №33-о/с від 04.02.2013р. (а.с.23). Дане рішення суду виконано повністю (а.с.28-34). При винесенні даного наказу №33-о/с від 04.02.2013р. про звільнення, було вирішено роботодавцем на той час виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 62 календарні дні за період з 01.07.2010р. по 07.02.2013р. (саме цей період є і предметом даного спору). Дана компенсація становила при нарахуванні в лютому 2013р. 47.81 грн., на підтвердження чого позивачем надано розрахунокий листок (а.с.5), яка була виплачена позивачу при звільнені (а.с.47,58), а тому дана вимога не може бути задоволена, так як компенсація за ці дні виплачена позивачу ще в лютому 2013року. Позивач також просив стягнути витрати за правову допомогу 300 грн., не надавши жоден доказ про оплату таких витрат та укладення договору на надання послуг з правової допомоги, пояснивши суду, що можливо такий розрахунок буде ще проводитися після розгляду справи судом. Тому така вимога не є доведеною. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн., то слід зазначити таке. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачем зазначено суду що моральні страждання, повязані з тим, що він 47 років працює в сфері охорони здоровя, а 32 роки зубним техніком і втратив нормальні життєві звязки. При цьому, враховуючи те, що вимоги позивача щодо протиправних дій відповідача в судовому засіданні не підтвердилися, то і вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволенню за безпідставністю. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст.94, 97, 237-1 КЗпП України, Наказу Міністерства охорони здоровя №507 від 28.12.2003р., та спільного Наказу Міністерства праці та соцполітики України, Міністерства охорони здоровя №308/519 від 05.10.2005р., та

Outcome: dismissed