Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач в березні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації прав на майно та витребування майна, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року померла її бабуся громадянка [PERSON] у віці 68 років, про що 19 листопада 2015 року складено відповідний актовий запис №1559 та видано свідоцтво про смерть Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. На день своєї смерті вона була єдиним власником свого житла - квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 05.04.1999 року та була там зареєстрована. Проте, 25.01.2016 року невстановлена особа від імені покійної [PERSON] та використовуючи нібито її паспорт серії [NUMBER], виданий Ватутінським РУ ГУМВС України в м. Києві 07.08.2001, вчинила нотаріально посвідчений правочин - договір дарування спірної квартири. Внаслідок дарування власником квартири стала відповідач [PERSON] Даний Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем 25.01.2016, серія та номер договору НАМ 585877. Згідно акту № 235 від 10.12.2015 року паспорт громадянина України померлої бабусі позивача було знищено, даний факт додатково підтверджує незаконність посвідчення договору дарування квартири від 25.01.2016 року з огляду на фізичну неможливість використання паспорту померлої особи, оскільки його було знищено. В подальшому, 02.02.2016 від імені відповідача [PERSON] було здійснено продаж вказаної квартири. Покупцем при цьому став відповідач [PERSON] Договір купівлі-продажу, серія та номер:410, виданий 02.02.2016 року був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Державну реєстрацію права власності на спірну квартиру було здійснено 02.02.2016 року, індексний номер: 28045522 від 02.02.2016 року. На даний час спірна квартира перебуває у володінні та користуванні відповідача [PERSON] З приводу незаконного заволодіння квартирою Слідчим відділом Деснянського УП ГУНП в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 12016100030001787, яке внесене до ЄРДР від 12.02.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Вона є єдиною спадкоємицею майна померлої бабусі, що підтверджується матеріалами спадкової справи, тому була вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права, просила суд про визнання недійсним Договору дарування квартири [ADDRESS], посвідчений 25.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем та зареєстрований в реєстрі за № 31; скасування державної реєстрації Договору дарування квартири [ADDRESS], посвідчений 25.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем та зареєстрований в реєстрі за № 31; визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрованого за № 410, виданий 02.02.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем та скасування державної реєстрації Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстровану за № 410 від 02.02.2016 року, індексний номер 28045522, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем. В судовому засіданні представником позивача неодноразово уточнювалися вимоги позову, в останній його редакції позивач просила суд визнати недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений 25.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем та зареєстрований в реєстрі за № 31; скасувати державну реєстрацію Договору дарування квартири [ADDRESS], посвідчений 25.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем та зареєстрований в реєстрі за № 31; визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрованого за № 410, виданий 02.02.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем; скасувати державну реєстрацію Договору купівлі-продажу квартир [ADDRESS] зареєстровану за № 410 від 02.02.2016 року, індексний номер 28045522, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем; визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], в м. Києві, зареєстрованого за № 708, виданий 20.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем; скасувати державну реєстрацію Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстровану за № 708 від 20.05.2016 року, індексний номер 29691845, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем; витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати квартиру їй. Також просила суд про стягнення з відповідачів на її користь судових витрат. Позовні вимоги свої підтримала в повному обсязі та просила суд про їх задоволення. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги своєї довірительки, просив суд про їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надіславши письмову заяву в якій повідомила суд про те, що в жовтні 2015 року у неї було викрадено сумку, в якій знаходилися паспорт громадянина України, ідентифікаційний номер платника податків, в зв»язку з чим, нею було написано заяву до правоохоронних органів. Жодних угод про купівлю-продаж спірної квартири [ADDRESS] вона не укладала. Просила проводити судовий розгляд без її участі, оскільки вона проживає за межами м. Києва і у неї маленька дитина (а.с. 59-60 т. 2). Відповідач [PERSON] в останні п»ять судових засідань не з»явилася, повідомлялася судом належним чином про дати судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи, про причини своїх неявок суд не повідомив. Треті особи по справі та представники третіх осіб - державний нотаріус П»ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю., Київської місцевої прокуратури №3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є. в судове засідання не з»явилися, в своїх письмових листах, адресованих до суду просили вирішити спірне питання на розсуд суду та згідно вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача, її представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. [INFO] року померла бабуся позивача - громадянка [PERSON] у віці 68 років, про що 19 листопада 2015 року складено відповідний актовий запис №1559 та видано свідоцтво про смерть Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с. 11 т.1). На день своєї смерті [PERSON] була єдиним власником свого житла - квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 05.04.1999 року та була там зареєстрована. (а.с. 12-13 т. 1). 25.01.2016 року невстановлена особа від імені покійної [PERSON] та використовуючи нібито її паспорт серії [NUMBER], виданий Ватутінським РУ ГУМВС України в м. Києві 07.08.2001, вчинила нотаріально посвідчений правочин - договір дарування спірної квартири. Внаслідок дарування власником квартири стала відповідач [PERSON] (а.с. 44 т. 1). Даний Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем 25.01.2016, серія та номер договору НАМ 585877. На адвокатський запит до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві представником позивача було отримано відповідь про те, що «за інформацією, наданою Деснянським РВ ГУДМС України в м. Києві, 10.12.2015 року до територіального підрозділу ДРАЦС Деснянського району м. Києва надійшов список паспортів та паспортних документів, зданих у зв'язку зі смертю, та паспорт громадянина України серії [NUMBER] на ім'я [PERSON], [INFO], виданий Ватутінським РУ ГУМВС України в м. Києві 07.08.2001 року. Згідно акту № 235 від 10.12.2015 року зазначений паспорт було знищено» (а.с. 15 т. 1) В подальшому, 02.02.2016 року від імені відповідача [PERSON] було здійснено продаж вказаної вище спірної квартири. Покупцем при цьому став відповідач [PERSON] Договір купівлі-продажу, серія та номер:410, виданий 02.02.2016 року був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. (а.с. 104 т. 1). Державну реєстрацію права власності на спірну квартиру було здійснено 02.02.2016 року, індексний номер: 28045522 від 02.02.2016 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2016 року відповідач [PERSON] передав у власність відповідача [PERSON] спірну квартиру за [ADDRESS] З приводу незаконного заволодіння квартирою Слідчим відділом Деснянського УП ГУНП в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 12016100030001787, яке внесене до ЄРДР від 12.02.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Крім того, згідно з висновком по заяві гр. [PERSON] від 02.10.2015 року (а.с. 58 т. 1), відповідач зверталася до правоохоронних органів з заявою про втрату документів, а саме паспорта громадянина України. В свою чергу позивач [PERSON] рідна онука, після смерті [PERSON], відповідно до ст.ст.1258, 1262, ч.1 ст.1266 ЦК України є єдиною спадкоємицею майна померлої, що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] (доньки [PERSON].) [NUMBER] виданого 18.02.1999 відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва; свідоцтвом про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] [NUMBER] що видане 20.02.1979 відділом РАЦС Радянського району м. Києва; свідоцтвом про народження [PERSON] (сина [PERSON].) [NUMBER] виданого 26.02.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції; свідоцтвом про народження позивача [NUMBER], що видане 05.02.1991 року відділом РАЦС м. Тіхвіна Ленінградської області; свідоцтвом про смерть [PERSON] [NUMBER] що видане 10.12.1996 року Відділом РАГС Ватутінського району м. Києва. За даними державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю. позивач [PERSON] станом на час подання позову до суду є єдиною встановленою спадкоємицею майна покійної [PERSON] в порядку спадкування за законом. 11.02.2016 року слідчим відділом Деснянського УП ГУНП в м. Києві її було визнано потерпілою в кримінальному провадженні по факту незаконного заволодіння спірною квартирою. Таким чином, договір купівлі-продажу спірної квартири від 20 травня 2016 року, відповідно до якого відповідач [PERSON] передав у власність відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS], як правочин не міг бути вчинений у законний спосіб, оскільки на той момент за заявою позивача [PERSON] до СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві слідчим вже було порушено кримінальне провадження №120161000300021787 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України по факту шахрайського заволодіння вказаною вище квартирою. Крім того, 18.02.2016 року за поданням слідчого СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві слідчим суддею Деснянського районного суду м. Києва було винесено ухвалу про накладення арешту на майно, яке є предметом розслідуваного злочину - квартиру [ADDRESS]. На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва 19.02.2016 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві було зареєстровано арешт на вказану квартиру. В той же час офіційному власнику вказаної вище спірної квартири, яким до 20.05.2016 року був відповідач [PERSON] не могло бути не відомо про існування заборони на відчуження даного майна за ухвалою Деснянського районного суду м. Києва в рамках зазначеного кримінального провадження, а також суть провадження стосовно спірної квартири. Підтвердженням даного факту є клопотання адвоката Коваленка Я.О., який діяв в інтересах відповідача [PERSON] подане до Деснянського районного суду міста Києва про скасування арешту з майна накладеного ухвалою слідчого судді від 18.02.2016 року. Слідчим суддею Деснянського районного суду м. Києва 22.04.2016 року було винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про скасування арешту майна - квартири [ADDRESS], накладеного ухвалою слідчого судді від 18.02.2016 року за клопотанням слідчого СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві (а.с. 147 т. 1). Відповідно до положень статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до положень статті 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень статті 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до Узагальнень Верховного суду України від 24.11.2008 року практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є загальною. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК України суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Потрібно враховувати, що наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання. Застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину можливе лише за наявності рішення про визнання такого правочину недійсним. Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Відповідно до пунктів 2.1, 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.201 № 3502/5, для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії відповідних документів. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тобто статтею 388 ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Тобто звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Важливим також є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". В листі зазначено, що під поняттям "знав" слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб'єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Щодо застосовуваного законодавцем поняття "повинен був знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов'язаний був про це знати (наприклад, особа набувала майно у незнайомого відчужувача поза межами магазину чи ринку у сумнівній ситуації). У будь-якому разі недобросовісними мають вважатися особи, які заволоділи майном або одержали майно в результаті скоєння злочину (наприклад, крадіжки, грабежу, розбою, шахрайства), що встановлено в порядку, передбаченому законом. При цьому ці особи завжди мають вважатися такими, що знали про незаконність свого володіння. Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст.ст. 330, 388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст.ст. 330, 388 ЦК України). Стаття 388 ЦК України пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача, який оплатно придбав це майно, із обставинами, за якими майно вибуло до добросовісного набувача поза волею власника. "Поза волею власника" в розумінні вказаної статті означає:майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма ЦК України не містить вичерпного переліку випадків вибуття майна з володіння поза волею власника, а вказівку на загублення майна чи його викрадення слід розглядати, скоріше, як окремі приклади, наведені законом. Іншими випадками вибуття майна з володіння власника поза його волею можуть бути, наприклад, стихійні лиха, знаходження власника в момент вибуття майна з його володіння у стані, при яком увін не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених прав - пред'явити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто позивач - власник - зобов'язаний довести ряд обставин, наявність яких визначить підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача. Такими обставинами є наступні: наявність права власності позивача на майно, а відтак - і його право на витребування цього майна; факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача; факти, які доводять відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна. Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. Реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна. Враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що позивачем по справі було наведено суду належні докази на підтвердження вимог пред»явленого нею позову, тому вимоги позову суд вважає є підставними та обгрунтованими та підлягають до задоволення. Крім того, суд бере до уваги пояснення свідків, що були допитані в судовому засіданні, а саме [PERSON],[PERSON], які є сусідами покіної [PERSON] та [PERSON] - матері позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved