Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, яким на підставі ст.ст.2-4,11,15,16,203,204,215,216,230,316-319,381,292,717 ЦК України, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 27.02.2006 року між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 294 (далі Договір дарування). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наступне. 31.10.2003 року помер його батько [PERSON], який проживав за адресою: [INFO]. Спадкоємцями за законом є дружина померлого [PERSON] (мати позивача) та діти: він позивач та відповідач по справі - [PERSON] (сестра позивача). Кожен з них фактично прийняв спадщину. Позивач, відповідач та [PERSON] домовились про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Декабристів, будинок 52-Б, що належав померлому на підставі договору забудови від 22.05.1989 року, реєстраційний номер 1-1152, в майбутньому буде переоформлений на позивача. При цьому його сестра відповідач по справі [PERSON] висунула вимогу щодо купівлі для неї квартири в рахунок її відмови від спадкового домоволодіння. Він 20.02.2006 року купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.02.2006 року. 27.02.2006 року зазначену квартиру він подарував відповідачу [PERSON], що підтверджується договором дарування від 27.02.2006 року. Після цього відповідач запевнила його, що під час переоформлення батьківської спадщини вона відмовиться від своєї частини на його користь. Такої ж думки була і його мати [PERSON] Він довірився відповідачу, виконав її вимоги, усі угоди були укладені за його кошти. У січні місяці 2016 року він побачив оголошення про продаж домоволодіння № 52-Б по вул. Декабристів в м. Нікополі Дніпропетровської області. Автором оголошення була його сестра [PERSON]. Він звернувся до матері, але та нічого не пояснила. Відповідач йому пояснила, що вона господарка, а матері візьмуть щось поменше та подешевше. З довідки КП НМБТІ йому стало відомо, що домоволодіння належить [PERSON] Вважає, що мати підпала під вплив відповідачки, яка заставила мати оформити спадщину на домоволодіння через суд, скрив від нього цей факт. Йому стало відомо про існування рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2008 року, яким визнано за [PERSON] право власності на автомобіль БМВ моделі Х-5 державний номер 70400АВ, 2002 року випуску в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], а також визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 31.10.2003 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року вказане рішення суду в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-Б в м. Нікополі, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом було скасоване та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач умисно шляхом обіцянки відмовитися від частини спадщини ввела його в оману відносно угоди дарування, прав та обовязків сторін, природи угоди, умовчала підстави угоди. Тому просить визнати Договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 27.02.2006 року між ним та відповідачем, недійсним, та стягнути понесені ним судові витрати. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2016 року (а.с.24-25) було накладено арешт на квартиру № 27, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, проспект Трубників, буд. 105, що належить [PERSON] на підставі договору дарування від 27.02.2006 року, реєстраційний № 294, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2016 року (а.с.58) цивільну справу № 182/3398/16-ц було передано у провадження судді Рибакової В.В. З 15.12.2017 року діє Цивільний процесуальний кодекс України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Згідно п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач у судовому засіданні 05.07.2017 року пояснив, що після смерті батька [PERSON], померлого 31.10.2003 року, він усно домовився з сестрою про купівлю відповідачу квартири в рахунок її відмови від житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Декабристів, 52-Б в м. Нікополі Дніпропетровської області. Після смерті батька спадкоємцями були він, відповідач та їх мати [PERSON] Спадкове майно складалося з Ремонтно-будівельне управління, що продали за 70000,00 або 75000,00 доларів США, з яких 10000,00 доларів США віддали [PERSON], інше забрала відповідач. 20.02.2006 року він за 25000 доларів США купив квартиру [ADDRESS]. 27.02.2006 року вказану квартиру він подарував відповідачу як домовлялися. У житловому будинку, за адресою вул. Декабристів, 52-Б в м. Нікополі Дніпропетровської області фактично мешкала їх мати [PERSON] Десь у лютому місяці 2016 року йому стало відомо про існування рішення суду, яким було визнано права власності на житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-Б в м. Нікополі Дніпропетровської області за матірю, ніяких заяв по цій справі він не писав. Вказане рішення оскаржив, рішенням апеляційного суду воно було скасовано в частині задоволення вимог щодо спадкового житлового будинку. Обставин щодо переоформлення спадкового транспортного засобу БМВ моделі Х-5, право власності на яке було визнано за ним тим самим рішенням суду, він не памятає. Представник позивача [PERSON], у судовому засіданні 05.07.2017 року пояснила, що на виконання домовленості між позивачем та відповідачем щодо відмови відповідача від права на батьківську спадщину, а саме житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-Б в м. Нікополі Дніпропетровської області, позивач купив для відповідача квартиру [ADDRESS]. Домовленість про те, що відповідач відмовиться від прав на спадкове домоволодіння взамін покупки для неї квартири була усною, приймалася на сімейній нараді. 27.02.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування. Для укладення цієї угоди позивач брав у знайомого у борг 25000,00 доларів США. Переоформлення житлового будинку вони планували робити після смерті матері на позивача. Якщо б такої домовленості не існувало, то позивач не дарував би відповідачу квартиру. Послалась на те ,що відповідач заволоділа спірною квартирою шляхом омани. Позивач довіряв своїй сестрі та своєї матері, не думав, що таке може статися. Інакше у нього не було причини дарувати сестрі квартиру. У позивача було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу квартири. Тому він законно вимагає визнати недійсним договір дарування. Зазначила, що про рішення суду від 24.07.2008 року позивач дізнався 29.01.2016 року. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні 05.07.2017 року пояснила, що позивач подарував сестрі - відповідачу по справі спірну квартиру, так як був забезпеченою людиною, його батько створив йому підприємство, а дочці відповідачу по справі не встиг нічого створити, тому позивач забезпечив відповідача житлом. За словами відповідача на сімейній нараді було вирішено поділити спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] наступним чином: транспортний засіб БМВ [PERSON], складські приміщення їй, будинок матері. Сторони не зверталися з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-Б в м. Нікополі Дніпропетровської області після смерті [PERSON] став належати [PERSON] У 2008 році [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно житловий будинок, а позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на транспортний засіб БМВ, проти чого [PERSON] не заперечувала. Рішенням першої інстанції було визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, а за позивачем на автомобіль. Потім позивач звернувся до апеляційного суду і рішення суду першої інстанції було скасоване в частині визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок. Щодо визнання за позивачем права власності на автомобіль рішення скасоване не було. Після оформлення права власності на автомобіль, позивач розпорядився ним. Викладені позивачем в позовній заяві обставини нічим не підтверджуються. При укладенні договору дарування обману з боку відповідача не було. Угода це волевиявлення особи. [PERSON] подарував сестрі квартиру безоплатно. Договір дарування умов не містить. Про те, щоб відповідач щось обіцяла позивачу невідомо. Відповідач прийняла дар, користується та розпоряджається цією квартирою. [PERSON] важко утримувати великий будинок, вона хоче придбати будинок меншої площі, тому дочка відповідач по справі виставила будинок на продаж. На день укладення спірного договору дарування позивач був дієздатним, розумів свої дії. Крім того, при зверненні позивача до суду з даним позовом, ним пропущені строки позовної давності. Послалась на те, що між сторонами у 2008 році був наявний спір щодо спадкового майна, який вирішувався в судовому прядку. І навіть якщо позивач вважає, що його обманули, то з 2008 року строк позовної давності для предявлення таких вимог сплив. Тому просить відмовити позивачу у задоволенні позову у звязку з необґрунтованістю та застосувавши позовну давність. У матеріалах справи наявна заява представника відповідача про застосування строків позовної давності (а.с.75). Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з відповіді КП «Нікопольське МБТІ» від 28.01.2016 року за № 105 (а.с.11), житловий будинок з надвірними будівлями № 52-б по вул. Декабристів в м. Нікополі Дніпропетровської області було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про право забудови від 22.05.1089 року, р. № 1-1152. У подальшому на підставі Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2008 року вказаний житловий будинок був зареєстрований за [PERSON]. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2008 року по цивільній справі № 2-3614/08 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом та за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на садибу з самовільними будівлями в порядку спадкування за законом було визнано за [PERSON] право власності на автомобіль БМВ моделі Х-5 держномер 70400АВ, 2002 року випуску в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 31.10.2003 року; визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 31.10.2003 року (а.с.10). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року (а.с.12,102-105) рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.07.2008 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-б в м. Нікополі, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом - скасоване та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 2663 грн. 12 коп. Рішення апеляційного суду від 22.06.2016 року було оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 15.07.2016 року було відкрито касаційне провадження (а.с.43). З пояснень учасників справи касаційна скарга до теперішнього часу не розглянута. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2006 року, укладеному 20.02.2006 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 226, належала квартира № 27, розташована у будинку № 105 по пр. Трубників у м. Нікополі Дніпропетровської області, (а.с.89). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 24.02.2006 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі 4 номер запису 556, реєстраційний номер у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 9393522, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «НМБТІ» від 24.02.2006 року за № 9932093 (а.с.90). Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. 27.02.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування квартири № 27, розташованої у будинку № 105 по пр. Трубників у м. Нікополі Дніпропетровської області, посвідчений нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 294 (далі Договір дарування) (а.с.87). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 11.04.2006 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі 4 номер запису 556, реєстраційний номер у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 9393522, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «НМБТІ» від 11.04.2006 року за № 10365311 (а.с.88). Відповідно до п.1 Договору дарування, позивач [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передав, а відповідач [PERSON], прийняла в дар двокімнатну квартиру № 27 (двадцять сім), загальною площею 68,0 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м, розташовану у будинку № 105 (сто пять) по пр. Трубників в м. Нікополі, Дніпропетровської області. Відповідно до п.6 Договору дарування, дарувальник посвідчив, що дарування здійснюється без буд-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, гарантує, що квартира нікому не продана, не подарована, не закладена, не передана як внесок до статутного фонду юридичних осіб, під податковою заставою в спорі і під забороною (арештом) не перебуває. Прихованих недоліків, а також прав на відчужувану квартиру у третіх осіб немає. Загальна вартість квартири згідно витягу 6084 грн. , дар сторони оцінили у 6084 грн. (п.4,п.5 Договору дарування). Відповідно до п.8 Договору дарування, позивач та відповідач підтвердили, що договір цей не приховує іншу угоду (купівлі-продаж, тощо) і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Відповідно до п.10 Договору дарування, всі витрати за складання та оформлення цього договору платить обдаровувана. Відповідно до п.11 Договору дарування, зміст ст.334,717,719,722 ЦК України сторона розяснено. Таким чином, підписанням Договору дарування сторони засвідчили, що текст вказаного договору прочитано, його умови їм повністю зрозумілі, юридичні наслідки укладення договору та обовязки сторін, їх захист, витрати, повязані з оформленням цього договору нотаріусом розяснено. Свідок [PERSON], заявлений позивачем, у судовому засіданні 30.10.2017 року суду пояснив, що знає позивача з дитинства, відповідача знає, як сестру позивача. Зазначив, що десь у лютому місяці 2006 року позивач позичав у нього 25000, 00 доларів США для купівлі квартири для сестри щоб залишився спадковий батьківський житловий будинок. Знає, що позивач придбав квартиру для сестри. Гроші передав позивачу за розпискою, яка друкувалася у позивача на роботі на олійниці. Позивач попросив гроші і він йому їх привіз. Договір розписки нотаріально не посвідчували. Розписка була складена у лютому 2006 року. Позивач повернув йому гроші десь у січні 2007 року. Оригінал розписки він позивачу не віддавав, так як у них були дружні стосунки. Десь у 2015 році привіз розписку позивачу, той зробив копію. Розписки на руках у нього немає. Куди дів оригінал розписки він не знає, десь загубилась. Свідок [PERSON], заявлений відповідачем, у судовому засіданні 30.10.2017 року суду пояснила, що сторони по справі - її діти. З сином у неї були нормальні стосунки, зараз ніяких, з дочкою відносини нормальні. Вона знає, що в 2006 році позивач придбав квартиру по пр. Трубників в м. Нікополі для відповідача. За життя батько [PERSON] допомагав йому, а коли захворів просив позивача допомагати сестрі, просив купити їй квартиру. У позивача гроші були, про те, що позивач брав гроші у борг у [PERSON] їй не відомо, син з ним товаришують все життя. Їй важко утримувати житловий будинок, вона хоче його продати, а собі купити будинок меншої площі. Вона просила дочку - відповідача по справі розмістити в мережі Інтернет оголошення про продаж її будинку. Розмов щодо того, що спадковий будинок залишиться [PERSON] не було. Між ними-спадкоємцями був договір про те, що позивачу буде автомобіль, дочці ділянка ПМК, а їй будинок по вул. Декабристів, 52б. Зазначила, що у 2008 році був суд з приводу того, що [PERSON] буде автомобіль, а їй будинок. Позивач звернувся до суду на підставі ст.ст.2-4,11,15,16,203,204,215,216,230,316-319,381,292,717 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] зазначила що посилання на ст. 392 ЦК України є опискою. Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з Договору дарування квартири № 27, розташованої у будинку № 105 по пр. Трубників у м. Нікополі Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 294, правочин спрямований на настання юридичних наслідків, що обумовлені ним, та відповідає дійсним намірам сторін. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Між [PERSON] та [PERSON] був укладений саме договір дарування. У відповідності до умов Договору дарування [PERSON] дійсно подарував квартиру № 27, розташовану у будинку № 105 по пр. Трубників у м. Нікополі Дніпропетровської області [PERSON] У свою чергу [PERSON] прийняла вказану квартиру та реалізувала своє право, зареєструвавши зазначену квартиру на своє імя, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «НМБТІ» від 11.04.2006 року за № 10365311 та іншими матеріалами справи (а.с.13,86,88). Згідно адресної довідки (а.с.28), [PERSON] з 04.08.2006 року зареєстрована за вказаною адресою, проживає там з членами смії (а.с.69,70), що не оспорювалося в судовому засіданні. Згідно змісту Договору дарування, позивач перебував при здоровому розумі та ясній памяті, розумів значення своїх дій та діяв добровільно, безоплатно передав відповідачу квартиру. Позивач та відповідач підтвердили, що договір цей не приховує іншу угоду (купівлі-продаж, тощо) і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Судом не встановлено, що Договір дарування квартири від 27.02.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 294, вчинено під впливом обману. Адже обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Посилання позивача на те, що Договір дарування вчинено під впливом обману спростовуються п.п.1,6,8 Договору дарування (а.с.87), згідно з якими позивач, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передав, а відповідач [PERSON], прийняла в дар квартиру, посвідчив, що дарування здійснюється без буд-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, позивач підтвердив, що договір не приховує іншу угоду (купівлі-продаж, тощо) і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.10,11,12,13,43), у позивача наявний спір з відповідачем [PERSON] та матірю [PERSON] щодо права власності на спадковий житловий будинок з господарчими будівлями, що належав [PERSON], померлому 31.10.2003 року. Посилання позивача на те, що він позичив у [PERSON] 25000 доларів США на придбання квартири, яку потім подарував сестрі та покази свідка [PERSON] щодо передачі ним вказаної суми грошей позивачу суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Оригінал розписки суду не був предявлений, в матеріалах справи наявна ксерокопія розписки (а.с.71), яка не є допустимим доказом підтвердження грошових зобовязань. Показаннями свідків не підтверджуються грошові зобовязання. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними доказами, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. А крім того суд звертає увагу на те, що у п.4 Договору купівлі продажу квартири від 20.02.2006 року, р.№226 та у п.4 Договору дарування загальна вартість квартири згідно витягу - 6084,00 грн. Тому посилання позивача на вказані обставини суд вважає недоведеними. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивач обставин викладених в позові не довів, доказів навмисних дій відповідача щодо введення його в оману не представив, то у задоволенні позову щодо визнання недійсним Договору дарування квартири № 27, розташованої у будинку № 105 по пр. Трубників у м. Нікополі Дніпропетровської області, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 294, укладеного 27.02.2006 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] слід відмовити. Суд вважає, що позивач з даними вимогами звернувся з пропуском строку. Він був стороною договору дарування, договір укладався у його присутності, він розумів значення своїх дій, діяв добровільно, посвідчив, що дарування здійснюється без буд-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, підтвердив, що договір не приховує іншу угоду (купівлі-продаж, тощо) і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. З даним позовом звернувся до суду лише 24.06.2016 року. Поважних причин пропуску строку для звернення до суду з позовом судом не встановлено. Між позивачем та його матірю та сестрою існує спір щодо спадкового майна після смерті [PERSON] (а.с.10,12,101-105) який не вирішений, що на думку суду стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В абз.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так як відповідачу відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю, то відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності. У звязку з вищевикладеними обставинами, суд приходить до висновку, що для визнання Договору дарування недійсним немає жодних правових підстав. Так як позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed