Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступними вимогами: стягнути з відповідача на його користь - 84500 грн 00 к. - основної суми зобов'язання, сплаченої ним 11.08.2016; 3802 грн 50 к. - 3% річних від простроченої суми за 18 місяців прострочення; 11576 грн 50 к. - інфляційної складової за період з серпня 2016 по серпень 2017 року відповідно до індексу інфляції в розмірі 113,7% річних відповідно до відомостей Державної служби статистики України; судові витрати відповідно до орієнтовного розрахунку суми судових витрат в розмірі 4522 грн 00 к. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 грудня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит №НАН2G40000002202, згідно якого банк надавав кредит у розмірі 94687 грн 50 к. на строк до 07.12.2017, а відповідач [PERSON] зобов'язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому Договором. В забезпечення вказаного зобов'язання між ним, відповідачем та ПАТ КБ "Приватбанк" 07.12.2007 було укладено тристоронній Договір поруки №НАН2Є40000002202, згідно якого він зобов'язувався відповідати перед кредитором ПАТ КБ "Приватбанк" солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання відповідачем усіх зобов'язань за вище вказаним договором про іпотечний кредит, як за існуючі, так і за ті, що виникнуть на його підставі в майбутньому. Зокрема п. 1.3 Договору поруки було передбачено, що його зобов'язання включають повернення основної суми заборгованості (кредиту), сплату процентів та пені й штрафу, які можуть виникнути у разі порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань перед банком. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання перед ПАТ КБ "Приватбанк" в повному обсязі не виконала, внаслідок чого рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 15.02.2016 року по цивільній справі № 621/2561/15-ц з них обох солідарно було стягнуто 57321 грн 00 к. заборгованості за кредитним договором (включаючи штрафні санкції станом на день ухвалення рішення) та 1218 грн 00 к. судового збору. Він і відповідач [PERSON] погодилися з ухваленим рішенням суду та в апеляційному порядку його не оскаржували. При цьому відповідач запевнила його, що виплатить самостійно всю заборгованість і він не постраждає матеріально. В серпні 2016 року він був викликаний державним виконавцем ВДВС Зміївського РУЮ в Харківській області, де йому було повідомлено, що у зв'язку з невиконанням рішення суду відповідачем та ним у добровільному порядку, на належне особисте майно буде накладено арешт та звернуто стягнення в примусовому порядку. Також йому було повідомлено, що квартиру відповідачки, яка була придбана за рахунок цього іпотечного кредиту, не можуть примусово виставити на продаж, оскільки в ній зареєстровано троє її неповнолітніх дітей, тому вся заборгованість [PERSON] перед банком буде погашена за рахунок його особистого майна. Зважаючи на ці обставини, він був змушений особисто, зі своїх власних коштів, погасити заборгованість відповідача за рішенням суду від 15.02.2016 в сумі 57321 грн 00 к, а також інші штрафні санкції, що були нараховані банком після ухвалення рішення суду в зв'язку з подальшим простроченням виконання зобов'язання, всього на загальну суму 84500 грн 00 к. Повне погашення зобов'язання проводилося у приміщенні банку у присутності та за письмовою згодою відповідача, про що йому було видано довідку банку про повне виконання зобов'язань. Цю довідку він надав до ДВС Зміївського РУЮ Харківської області, після чого виконавче провадження було закінчено. Відповідач особисто зобов'язувалася перед ним про повернення сплачених за неї коштів, просила про відстрочку до січня 2017 року, але до теперішнього часу гроші йому не повернула, внаслідок чого йому завдано значну матеріальну шкоду. Відповідач більше двох років добровільно не бажає повертати йому грошові кошти, які він сплатив за погашення її іпотечного кредиту, хоча вона має таку можливість. Вона зареєстрована фізичною особою-підприємцем, займається пошиттям одягу у великих об'ємах, орендує приміщення, має виробниче обладнання. На даний час спричинені йому збитки складають: 84500 грн 00 к. - основна сума зобов'язання, сплачена ним 11.08.2016; 3802 грн 50 к. - 3% річних від простроченої суми за 18 місяців прострочення; 11576 грн 50 к. - інфляційна складова за період з серпня 2016 по серпень 2017 року відповідно до індексу інфляції в розмірі 113,7% річних відповідно до відомостей Державної служби статистики України, а всього на загальну суму 99879 (дев'яносто дев'ять тисяч вісімсот сімдесят дев'ять) грн 00 к. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 29.03.2018 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження на 25.05.2018. Належним чином повідомлені учасники справи повторно в судове засідання не з'явилися. Представник позивача Філіп'єва В. В. подала заяву про судовий розгляд справи за її відсутністю, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення (а. с. 40). Відповідач [PERSON], яка повідомлялася у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, про причини повторної неявки не повідомила, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавала. Факт належного повідомлення відповідача про місце і час розгляду справи підтверджується: відомостями рекомендованих листів, якими направлялися повістки на адресу місцезнаходження юридичної особи, але рекомендовані листи не були отримані та повернуті до суду з відмітками з інших причин. (а. с. 34, 39); а також оголошенням про виклик в судове засідання, що розміщений на загально доступному офіційному веб-порталі Судової влади України (а. с. 38). Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, яка повідомлялася про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, і від якої не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за її відсутністю, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечувала представник позивача. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі відомостей, наявних у позовній заяві та письмових доказах, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 07.12.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк", [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки № НАН2G40000002202, згідно умов якого Поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником всіх його зобов'язань за Договором про іпотечний кредит № НАН2G40000002202 від 07.12.2007 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладання Договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому. Поручителю добре відомі всі умови вищевказаного Договору про іпотечний кредит. Зобов'язання Боржника за Договором про іпотечний кредит включають, зокрема, обов'язкові грошові зобов'язання: - з повернення основної суми заборгованості (кредиту); - зі сплати процентів за користування кредитом; - зобов'язання, які можуть виникнути - зі сплати пені і штрафів у разі виникнення обставин, відповідно до Договору про іпотечний кредит та/або чинного законодавства. Кредитор має право у разі невиконання Боржником своїх зобов'язань за Договором про іпотечний кредит, протягом 5 робочих днів з дня невиконання пред'явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя. Ці вимоги є обов'язковими для виконання протягом 5 робочих днів з моменту отримання Поручителем від Кредитора письмового повідомлення про невиконання Боржником зобов'язань за Договором про іпотечний кредит. Поручитель відповідає за зобов'язаннями згідно з Договором про іпотечний кредит перед Кредитором в тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків тощо. Відповідальність Поручителя та Боржника є солідарною. (а. с. 15-17). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 15.02.2016 (справа №621/2561/15-ц) позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [INFO], на користь ПАТ КБ" "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором від 07 грудня 2007 року № НАН2G40000002202 у розмірі 57321 грн. 41 коп., стягнуто в рівних частинах з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати по справі у розмірі по 609,00 грн (а. с. 18-20). З матеріалів виконавчого провадження №51794490 вбачається, що постановою головного державного виконавця Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шевчуком А. І. від 28.07.2016 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №621/2561/15-ц, запропоновано боржнику [PERSON] самостійно виконати рішення суду у строк до 04.08.2016 року (а. с. 21). Постановою головного державного виконавця Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шевчука А. І. від 28.07.2016 накладено арешт на все майно та оголошено заборону на його відчуження, що належить [PERSON] (а. с. 22, 23). Згідно квитанцій ПАТ КБ "Приватбанк" від 11.08.2016 року [PERSON] сплатив на користь ПАТ КБ "Приватбанк", в рахунок погашення солідарної з [PERSON] заборгованості, кошти в розмірі 75800 грн 00 к., 8650 грн 00 к., 50 грн 00 к. (а. с. 24). Постановою головного державного виконавця Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шевчука А. І. від 11.08.2016 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №621/2561/15-ц виданого Зміївським районним судом Харківської області 08.06.2016 закінчено, припинено чинність арешту майна боржника арештованого постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №51794490 від 11.08.2016 року та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а. с. 25). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно п. 3 ч. 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 статті 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми Закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, відповідач, окрім сплати основного боргу, зобов'язаний відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити позивачу збитки від інфляції та три відсотки річних. Позивачем надано докази виникнення правовідносин у зв'язку з укладанням тристороннього договору поруки від 07.12.2007 року № НАН2G40000002202, згідно умов якого позивач зобов'язався відповідати перед кредитором ПАТ КБ "Приватбанк" солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання [PERSON] всіх її зобов'язань за Договором про іпотечний кредит № НАН2G40000002202 від 07.12.2007 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладання Договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому. На виконання своїх зобов'язань за вказаним договором поруки позивач, як солідарний боржник, 11.08.2016 сплатив ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість, яка виникла у [PERSON] за Договором про іпотечний кредит № НАН2G40000002202 від 07.12.2007 року, та з цього часу позивач отримав право вимоги суми, сплаченої ним на виконання солідарного зобов'язання. Загальний розмір виконаного позивачем зобов'язання складає 84500 грн 00 к. За розрахунками, наданими позивачем, проти яких не подала заперечень відповідач, станом на 16.03.2018 розмір збитків від інфляції та три проценти річних за прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем складає: інфляційна складова, нарахована за період з серпня 2016 по серпень 2017 відповідно до індексу інфляції в розмірі 113,7% річних, відповідно до відомостей Державної служби статистики України, - 11576 грн 50 к.; три проценти річних за 18 місяців прострочення - 3802 грн 50 к. Відповідач не надала будь-яких заперечень проти позовної заяви, а також і не надала будь-яких доказів на спростування наявності у неї невиконаного зобов'язання, яке виникло у зв'язку з переходом прав кредитора за іпотечним договором до поручителя, який виконав за неї грошове зобов'язання перед банком. Інфляційні втрати та проценти нараховані в межах періоду з моменту виконання грошового зобов'язання відповідачем та виникнення у нього права на отримання від відповідача виконання грошового зобов'язання і до пред'явлення в суді цього позову. За таких обставин, позовна заява [PERSON], в межах заявлених вимог, є обґрунтованою і підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 998 грн 00 к. Вирішуючи питання про розподіл витрат сторін на оплату професійної правничої допомоги, суд виходив із наступного. Частинами 2-9 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. ч. 1, 3. 5 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналогічні правила щодо надання адвокатом правової допомоги на підставі договору та щодо гонорару встановлені й статтями 14, 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з'їздом адвокатів України 09.06.2017, а статтею 29 цих Правил передбачено право адвоката стягувати з клієнта, окрім гонорару, також і коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, види і порядок сплати яких визначаються договором. Договір про надання правової допомоги із урахуванням загальних положень про договори і правил про послуги є відплатним (передбачає о платність надання послуг) і в такому разі ціна (оплата, порядок її здійснення) є істотними умовами договору (ст.ст. 6, 11, 202, 509, ч. ч. 1, 5 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628, ст. 632, ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України). Відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги пов'язується із належним їх визначенням, наявністю розрахунку витрат щодо обсягу, видів наданих послуг. Якщо мають місце додаткові (супутні) витрати, такі теж повинні підтверджуватися розрахунком. Фактична оплата гонорару, інших витрат підтверджується належними і допустимими документальними доказами. Належним і допустимим доказом щодо наявності відповідних підстав для виникнення грошових зобов'язань є зафіксовані у письмовій формі умови договору, що в подальшому слугують підставами для розрахунків між сторонами та для обліку відповідних операцій, які, у свою чергу, теж фіксуються лише у документальній формі (ст. ст. 545, 1087 ЦК України, п. 1.24 ст. 1, ст. ст. 4, 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст. ст. 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. 64 і ст. 95 відповідних редакцій ЦПК України, інші норми законодавства). Складання документів, зокрема, первинних, у тому числі, оформлення і видача клієнту розрахункових документів, необхідних для оплати послуг відповідно до визначеного встановленим порядком їх обсягу та порядку оплати, є обов'язком особи, яка надає ці послуги, здійснює облік відповідних операцій та несе відповідальність за складання документів. На підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 24.05.2018 між адвокатом Філіп'євою В. В. та [PERSON] (а. с. 41), ордер Серія ХВ №392 000046 (а. с. 42), орієнтований розрахунок суми витрат понесених позивачем [PERSON]: 1) судовий збір - 998 грн 00к.; 2) витрати на професійну правничу допомогу (з розрахунку 40% прожиткового мінімуму за 1 годину роботи адвоката: 704 грн 80 к.) 3524 грн 00 к, в тому числі зустріч, консультація, узгодження правової позиції - 704 грн 80 к., збір доказів, отримання документів виконавчого провадження, копії рішення суду - 1409 грн 60 к., складання позовної заяви - 1409 грн 60 к. Всього на адвокатські послуги витрачено 3524 грн. 00 к. (а. с. 6). Позивачем надано докази того, що він дійсно здійснив витрати на вказану суму на оплату адвокатських послуг (квитанція від 18.01.2018 на а. с. 7). Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а також узгоджується з попереднім розрахунком судових витрат. Таким чином, належить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 4522 грн 00 к. На підставі викладеного,

Outcome: approved