Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 березня 2020 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі з 22.08.1990 року по 19.09.2013 року, працював електрослюсарем підземним 4 та 5 розрядів з повним робочим днем в шахті, був звільнений за ст. 38 КЗпП України в зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується трудовою книжкою. Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії від 30.07.2019 року № 26/638 йому було вперше встановлено наявність професійного характеру захворювання: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий, базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 23 серпня 2019 року було встановлено, що хронічне професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України, підпадав під вплив шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу у рівнях та концентраціях, параметри яких перевищували допустимі норми. Згідно довідці МСЕК йому 24.10.2019 року була вперше встановлена третя група інвалідності за професійним захворюванням, 40 % втрати професійної працездатності безстроково, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні. Він тривалий час вимушений був лікуватися як амбулаторно, так і стаціонарно, що підтверджується виписками з медичної карти. Лікування за наслідками професійного захворювання продовжує і зараз. Стан його здоров`я залишається досить тяжким, в зв`язку з чим він відчуває великий дискомфорт. Він і надалі потребує лікування. Вважає, що внаслідок професійного захворювання була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав і продовжує зазнавати дуже сильного фізичного болю і страждань, після одержання інвалідності і втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму. Все це разом вплинуло на його образ життя, на сімейний бюджет, оскільки для лікування необхідні чималі кошти. Внаслідок професійного захворювання він втратив нормальні життєві зв`язки і йому доводиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не може реалізовувати в повній мірі свої повсякденні заняття, звички та бажання. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на його душевному стані. Він відчуває душевні страждання та переживання, у нього з`явилося почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків захворювань та тяжкого стану його здоров`я. У нього критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому та соціальному відношенні, громадянина. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у 80 000 грн. Оцінюючи моральну шкоду в зазначену суму, він виходить з тривалості та глибини моральних та фізичних страждань, тяжкості захворювань, з безлічі негативних наслідків для нього, які виникли внаслідок отримання професійних захворювань, а також незворотності значного погіршення стану здоров`я. 30 березня 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 31 березня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 08 квітня 2020 року представник відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» надав суду відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи невідновного ушкодження його здоров`я та повної втрати ним у зв`язку з цим працездатності, що спричиняє йому моральну шкоду та перешкоджає звичайній організації життя, відсутні підстави для задоволення позову. Також просив суд врахувати той факт, що позивач за весь період роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» жодного разу не заявляв про порушення з боку відповідача умов праці, вперше звернувся за медичною допомогою у 2019 році, а звільнився в 2013 році. Мед огляди позивачем в період його праці пройдені без зауважень на хронічні захворювання, до роботи був придатний. Крім того, працював ще на інших вугільних підприємствах. З`ясувавши обставини у справі, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» з 22.08.1990 року по 19.09.2013 року, працював електрослюсарем підземним 4 та 5 розрядів з повним робочим днем в шахті, був звільнений за ст. 38 КЗпП України в зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 7-10). Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії від 30.07.2019 року № 26/638 позивачу було вперше встановлено наявність професійного характеру захворювання: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий, базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (а.с. 12) Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 23 серпня 2019 року було встановлено, що хронічне професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України, підпадав під вплив шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу у рівнях та концентраціях, параметри яких перевищували допустимі норми (а.с. 13-15). Згідно довідці МСЕК позивачу 24.10.2019 року була вперше встановлена третя група інвалідності за професійним захворюванням, 40 % втрати професійної працездатності безстроково, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні (а.с. 16-17). Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України "Про охорону праці", а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до професійних захворювань позивача. Висновком МСЕК від 24.10.2019 року позивачу було встановлено 40% втрати професійної працездатності, він визнаний інвалідом 3 групи безстроково (а.с. 16-17). В зв`язку цим 30.03.2020 року позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов`язку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами статті 237-1 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що в зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, був здоровою працездатною людиною, втратив згідно висновку МСЕК 40% працездатності, визнаний інвалідом третьої групи. Позивач тривалий час перебував на лікуванні, лікування за наслідками професійного захворювання він продовжує і зараз. Стан здоров`я позивача залишається досить тяжким, в зв`язку з чим він відчуває великий дискомфорт. Він і надалі потребує лікування. Позивачу внаслідок професійних захворювань була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав і продовжує зазнавати дуже сильного фізичного болю і страждань, після одержання інвалідності і втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму. Все це разом вплинуло на його образ життя, на сімейний бюджет, оскільки для лікування необхідні чималі кошти. Внаслідок професійного захворювання він втратив нормальні життєві зв`язки і йому доводиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не може реалізовувати в повній мірі свої повсякденні заняття, звички та бажання. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на його душевному стані. Він відчуває душевні страждання та переживання, у нього з`явилося почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків захворювань та тяжкого стану його здоров`я. У нього критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому та соціальному відношенні, громадянина. Вищезазначене законодавство, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов`язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на її відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я позивача, те, що професійна працездатність в зв`язку з професійними захворюваннями згідно висновку МСЕК втрачена на 40 %, позивач визнаний інвалідом третьої групи безстроково. На підприємстві відповідача позивач пропрацював безперервно більше 23 років, весь час в умовах шкідливих факторів, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 (а.с. 13-15). Виходячи з викладеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial