Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

позивач просить суд визнати недійсним та скасувати рішення Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області № 258-ХХХІХ-УІІ від 01.04.2020 р. у частині надання [PERSON] дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 3, 6500 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району (нині Ржищівської територіальної громади) Київської обл., скасувати в Національній кадастровій системі Державного земельного кадастру державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 площею 3,0009 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району (нині Ржищівської територіальної громади Київської обл.) - із закриттям відповідної поземельної книги, визнати недійсним та скасувати рішення Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області № 267-40-7 від 09.06.2020 р. щодо затвердження технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі [PERSON] у власність земельної ділянки з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 площею 3,0009 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району (нині Ржищівської територіальної громади) Київської обл., скасувати державну реєстрацію права власності, здійснену записом про право власності за № 36862626 в Державному реєстрі речових прав на нерухомість щодо земельної ділянки площею 3,0009 га з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району (нині Ржищівської територіальної громади) Київської обл. - із закриттям розділу, відповідного реєстраційному номеру об`єкта нерухомого майна 2099230932222, та припинити право власності [PERSON] щодо 1/1 даної земельної ділянки, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,0009 га, кадастровий номер 3222284400:05:304:0021, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району (нині Ржищівської територіальної громади) Київської обл., серія та номер договору: 20-06 від 13.06.2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "Дан-Фарм Україна", та скасувати державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) в Державному реєстрі речових прав на нерухомість, здійснену записом за № 40812797 від 26.02.2021 p., припинивши інше речове право ТОВ «Дан-Фарм Україна» (право оренди) на зазначену ділянку, стягнути з [PERSON] заподіяні збитки в сумі 9500 грн. та судові витрати покласти на відповідача [PERSON] , обґрунтовуючи позов наступним. [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . Спадкоємцями по закону на все її майна стали батько позивача - [PERSON] , та дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] . Обидва спадкоємці прийняли спадщину, по Ѕ частині кожен. Однак їм було не відомо про наявність у спадковому майні сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності ТОВ "Славутич" с. Кузьминці Кагарлицького району Київської області, розміром 3,65 умовних кадастрових га, серії РН № 378990, який видано на ім`я померлої [PERSON] на підставі рішення Кагарлицької РДА № 118 від 21.06.1995 р. й зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15.10.2001 р. за № 366. Таким чином, жоден із спадкоємців за життя не оформив свідоцтв про право на спадщину на належні їм частки зазначеного майна. Згодом [INFO] [PERSON] померла. Її спадкоємцем став відповідач [PERSON] . Пізніше, [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Спадкоємцем усього майна по закону став позивач, який проживав із померлим і фактично вступив у спадщину. Узимку 2019 р. ним і відповідачем були отримані листи Кузьминецької сільської ради Кагарлицького про наявність зазначеної невитребуваної земельної ділянки (паю). У визначений законом спосіб позивач 03.09.2020 р. отримав свідоцтво № 1-853 про право на спадщину за законом на належну його батькові 1/2 частку зазначеної земельної частки (паю). 10.09.2020 р. він звернувся до Кузьминецької сільради щодо виділення належної йому частини паю в натурі й передачі землі у власність, на яку отримав відмову, оскільки дана земельна ділянка, яка вже сформована як єдине ціле та «видана у власність третій особі» в повному обсязі, на підставі свідоцтва про право на спадщину серія ННН № 518103 від 19.06.2019 для однієї Ѕ частини паю, та по рішенні суду № 368/842/19 від 24.01.2020 р. для іншої Ѕ частини паю. Відповідач [PERSON] отримав Ѕ частину спірного паю як спадщину після смерті своєї дружини - на підставі свідоцтва про право на спадщину, та іншу Ѕ частину за нині скасованим рішенням Кагарлицького районного суду № 368/842/19 від 24.01.2020 р. про визнання права [PERSON] на спадщину після смерті позивачевого батька спів спадкодавця. При цьому відповідач діяв завідомо нечесно й незаконно. Він знав про існування позивач як співспадкоємця. Так, позивач узимку й навесні 2019 р. неодноразово спілкувався по телефону з тодішньою секретарем сільради [PERSON] , а також із представником орендаря паю [PERSON] щодо свого права на спадщину. Обидві особи спілкувалися в цей час і з відповідачем [PERSON] щодо того ж предмету. Отже, маловірогідним є те, що відповідач не знав про існування позивача і його спадкові претензії. Крім того, відповідач для оформлення свідоцтва про право на спадщину після своєї померлої дружини на Ѕ частку зазначеного паю, отримував архівну спадкову справу по померлій [PERSON] . У матеріалах справи є адреса проживання батька позивача, [PERSON] , ( [ADDRESS] ), за якою донині проживає позивач. Коли батько позивача [PERSON] приймав спадщину після смерті [PERSON] , саме відповідач займався оформленням спадкових справ за довіреністю від 29.08.1996 р., у якій теж є зазначена адреса. Насамкінець, факт десятирічного перебування відповідача в шлюбі з [PERSON] робить маловірогідним його необізнаність про наявних близьких родичів дружини. Отже, відповідач мав реальну змогу зв`язатися з позивачем, але цього не зробив. Більше того, приховав інформацію про наявність іншого спадкоємця від суду . У мотивувальній частині згаданого рішення суду, зокрема в описі позовної заяви [PERSON] не наведено доказів, що він, у встановленому законодавством порядку, звертався спершу із заявою про прийняття спірної (позивачевої) частки спадщини до нотаріальної контори, як нема і посилання на письмову відповідь нотаріуса щодо відсутності інших спадкоємців, але фігурує нічим не підкріплена фраза, що нотаріусу нібито не відомі особи, які б прийняли спірну спадщину чи претендували на неї. Насправді [PERSON] навмисно оминув передбачену законом процедуру - звернення до нотаріальної контори, адже знав, що нотаріус легко розшукав би позивача. В обхід передбаченої законом процедури, [PERSON] одразу звернувся до суду вочевидь маючи якісь тільки йому відомі підстави сподіватися на завідомо неправосудне рішення на свою користь. Усе це підтверджує від початку недобросовісні наміри [PERSON] , який зрештою незаконно привласнив спадщину позивача. Так, [PERSON] скористався тим, що отримав свідоцтво про право на спадщину на Ѕ зазначеного паю на рік раніше (у червні 2019 р.), ніж позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після свого померлого батька на іншу Ѕ паю (у червні 2020 р.). [PERSON] свідомо приховав наявність іншого спадкоємця в особі позивача і, не залучаючи останнього у липні 2019 р. звернувся до Кагарлицького суду з позовом про визнання за собою права на Ѕ частину спірного паю в порядку спадкування після смерті батька позивача. Попри явну необґрунтованість претензій, позов був задоволений вищезгаданим рішенням № 368/842/19 від 24.01.2020 р. Позивач довідався про це тільки у вересні 2020 р. зі згаданої відповіді Кузьминецької сільради. Розуміючи незаконність зазначеного рішення, позивач у жовтні 2020 р. звернувся зі скаргою до Київського апеляційного суду, постановою якого у провадженні № 22-ц/824/545/2021 від 10.02.2021 р. дане рішення було скасовано в повному обсязі, [PERSON] визнанні права власності на Ѕ частину паю - відмовлено. Однак у проміжку між постановленням оскаржуваного рішення Кагарлицького суду та його скасуванням, [PERSON] на підставі цього судового рішення отримав у Кузьминецькій сільській раді рішення № 258-ХХХІХ-VII від 01.04.2020 р. щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі - стосовно всього паю. Відтак відповідачем 26.05.2020 р. була замовлена й отримана відповідна технічна документація - стосовно всієї земельної ділянки, відповідної спірному паю. За інформацією відділу у Кагарлицькому р-ні ГУ Держгеокадастру у Київській обл. на підставі технічної документації, яка розроблена відповідно до рішення Кузьминецької сільради № 258-ХХХІХ-УІІ від 01.04.2020 р. про надання дозволу на розробку технічної документації [PERSON] та згаданого рішення Кагарлицького районного суду № 368/842/19 від 24.01.2020 р., у Державному земельному кадастрі 28.05.2020 була зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 площею 3,0009 га. За даною технічною документацією, її замовником є відповідач [PERSON] , а виконавцем ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» і зокрема інженер-землевпорядник [PERSON] . У пояснювальній записці зазначено, що внаслідок землеустрою виділено ділянку площею 3,0009 га, надану у власність [PERSON] на підставі сертифікату на земельну частку (пай) РН 378990, копія якого міститься в технічній документації. Також тут містяться копії згаданих: рішення Кагарлицького районного суду в справі № 368/842/19 від 24.01.2020 р.; витягу з рішення Кузьминецької сільради № 258-ХХХІХ-УІІ від 01.04.2020 р.; свідоцтва про право на спадщину серія ННН N 518103 від 19.06.2019 на ім`я [PERSON] на Ѕ частки права на земельну частку (пай) за згадуваним сертифікатом та інші документи. У Інформації Держземкадастру про право власності та речові права щодо вказаної земельної ділянки сертифікованим інженером-зелевпорядником зазначений працівник ТОВ ЗемЮрКонсалтинг [PERSON] , а суб`єктом права власності на дану ділянку - [PERSON] . Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 була сформована зі спірної земельної частки (паю). За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 10.06.2020 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 здійснено державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] - із розміром частки 1/1, запис про право власності № 36862626. Підставою державної реєстрації є рішення № 267-40-7, видане 09.06.2020 р. Кузьминецькою сільською радою Кагарлицького р-ну Київської обл., про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність. Також 26.02.2021 р. записом про інше речове право № 40812797 здійснено державну реєстрацію права оренди даної ділянки за договором оренди № 20-06 від 13.06.2020, кладеним між [PERSON] та ТОВ «ДАН-ФАРМ УКРАЇНА» терміном на сім років до 13.06.2027 р. 15.03.2021 р., отримавши згадану постанову Київського апеляційного суду, яким скасовано правову підставу для набуття відповідачем Ѕ спірного паю, позивач звернувся до державного реєстратора з заявою щодо реєстрації права власності на Ѕ земельної ділянки з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021, надавши згадану постанову апеляційного суду та свідоцтво про право на спадщину на Ѕ земельної частки (паю). У рішенні про відмову №57166362 від 18.03.2021 державний реєстратор послався на таке: відсутні рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі земельної ділянки у власність [PERSON] ; подане свідоцтво про право на спадщину № 1-853, видане 03.09.2020 на його ім`я, посвідчує право на Ѕ частину земельної частки (паю), яка не є об`єктом цивільних прав і право на яку не підлягає державній реєстрації; при розгляді заяви встановлено реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за іншою особою. Із постановою апеляційного суду та свідоцтвом про право на спадщину позивач у березні 2021 р. також звертався до Ржищівської міської ради, яка є правонаступником ліквідованої нині Кузьминецької сільради - щодо скасування згаданих рішень останньої та надання позивачеві у власність належної частки спірної земельної ділянки, однак йому було відмовлено під час усної консультації. Таким чином, [PERSON] незаконно набув у власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 розміром 3,0009 га. Він не був наділений правом звертатися до Кузьминецької сільради із заявою щодо розробки техдокументації стосовно всього паю, що підтверджується постановою апеляційного суду, адже діяв на шкоду інтересам позивача, який має право на Ѕ паю, але із зазначеною заявою на той момент ще не звертався. Як наслідок відповідач не був наділений правом замовляти техдокументацію щодо всього паю й формувати земельну ділянку як одне ціле, оскільки до її складу входить і частка позивача, а він своєї згоди на зазначені дії не давав. Відповідно, [PERSON] не мав права реєструвати спірну земельну ділянку в Держземкадастрі із зазначенням тільки своїх персональних даних і не вносячи даних про права позивача щодо даної ділянки. Так само, відповідач не був наділений правом набувати земельну ділянку як одне ціле. Своїми недобросовісними й одноосібними діями [PERSON] порушив права позивача на успадковане ним майно, а саме на Ѕ частину спірної земельної частки (паю). Станом на дату подання позову спірна земельна частка (пай) припинила існування як об`єкт права власності. Це відбулося без відома й згоди позивача, якого відповідач протиправно позбавив змоги для волевиявлення. У результаті, навіть маючи чинне свідоцтво про спадщину на Ѕ частину спірного паю та постанову апеляційного суду, що засвідчила незаконність набуття [PERSON] - права на цю частину паю, позивач не має змоги в передбачений законом спосіб отримати належну йому частину земельної ділянки у власність, що і змушує його звертатися із даним позовом до суду. Зі змісту ч. 2 ст. 328 ЦК України слідує, що незаконність набуття права власності може бути встановлена судом. Відповідно до сталої позиції ВСУ, висловленої зокрема в постанові ВП ВСУ від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), постановах від 15 січня 2020 року (справа № 820/609/18), від 27 листопада 2018 року (справа №805/2601/16-а), від 21 березня 2019 року (справа № 809/531/18), від 4 грудня 2019 року (справа №816/1938/18), скасування судового рішення свідчить про те, що воно втрачає законну силу з моменту його прийняття (постановлений). Відтак акти індивідуальної дії, прийняті на підставі скасованого судового рішення, не можуть мати будь-якої юридичної сили з дня їх винесення, адже порушення, внаслідок яких судове рішення було визнане незаконним, мали місце вже на час прийняття такого акта. У даному випадку, такими актами індивідуальної дії, що не мають юридичної сили з дня їхнього винесення, тобто є недійсними, є рішення Кузьминецької сільради: № 258-ХХХІХVII від 01.04.2020 р. у частині щодо надання дозволу [PERSON] на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та рішення № 267-40-7, видане 09.06.2020 р., у частині щодо затвердження згаданої технічної документації та передачі земельної ділянки з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 площею 3,0009 га у власність [PERSON] . Недійсною є державна реєстрація зазначеної земельної ділянки в Держземкадастрі від 28.05.2020. Відповідно, недійсним із моменту вчинення є запис про право власності за № 36862626 в Державному реєстрі речових прав щодо реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] - як такий, що ґрунтується на недійсному рішенні сільради. Так само недійсним є оспорюваний договір оренди, а також вчинений на його підставі запис за № 40812797 про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) в Державному реєстрі речових прав - як такі, що ґрунтуються на недійсному записі про право власності відповідача на спірну земельну ділянку. Однак, задля відновлення прав позивача необхідне встановлення недійсності зазначених актів, реєстраційних дій та правочину судом. Конституційний Суд у своєму рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. За ст. 393 ЦК України, правовий акт, зокрема, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта, зокрема, органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. За ст. 158 ч.2 Земельного Кодексу України, виключно судом вирішуються спори з приводу володіння, користування та розпорядження земельними ділянками у власності громадян та юр. осіб. За ст. 155 ч. 1 цього Кодексу, у разі видання ОМС акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий ОМС, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства зокрема є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (ч. 2), свобода договору (ч. 3); судовий захист цивільного права та інтересу (ч. 5). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на звернення до суду гарантується статтями 15, 16 ЦК України, ст. 5 ЦПК України. За ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за тішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 356 ч. 1 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 87 ч. 1 п. «в» ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Таким чином, оскільки позивач і відповідач успадкували земельну частку (пай) у рівних частинах, по Ѕ кожен, вона стала належати їм на праві спільної часткової власності. За ст. 358 ч. 1 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі ст. 88 ч. 1 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно, [PERSON] , жодним чином не мав права одноосібно, без згоди позивача, розпоряджатися всією спірною земельною часткою (паєм), зокрема виділяти її в натурі, формувати земельну ділянку й здійснювати її державну реєстрацію в Держземкадастрі на своє ім`я, отримувати формовану ділянку у власність і реєструвати за собою право власності на 1/1 ділянки, передавати в оренду третій особі. Це порушило права [PERSON] , позбавило його змоги володіти, користуватися й розпоряджатися належним йому майном. Так, право власності на пай не є цілковито абстрактним: воно дає його власникові право на користування та розпоряджання відповідною земельною ділянкою, навіть якщо вона не сформована. Зокрема, ч. 1 розділу IX «Перехідні положення» ЗУ «Про оренду землі» передбачена можливість здавати земельну частку (пай) в оренду й отримувати дохід, навіть без попереднього формування земельної ділянки й без реєстрації на неї права власності, у складі масиву земель, до якого пай включено. Більше того, пай стосується цілком визначеної в результаті розпаювання земельної ділянки, яка хоч і не має уточнених меж, але її розташування позначене на карті формування території Кузьминецької сільради з присвоєнням їй порядкового номеру (№ [NUMBER] згідно довідки сільради від 27.04.2020 № 82, с. 22 техдокументації). Як відомо з практики Верховного суду, перетворення паю на земельну ділянку шляхом її формування й присвоєння їй кадастрового номеру означає не зникнення попередньо визначеної на карті частини земної поверхні, що відповідала паю, а лише зміну її правового статусу. Саме на цьому базується стала практика Верховного Суду щодо того, що виділення земельної частки в натурі й формування земельної ділянки не є приводом для розірвання договору оренди, укладеного щодо відповідного паю, адже предметом договору була й залишається одна й та сама ділянка, змінився лише її статус і уточнилися її межі та розмір (постанови ВП ВС від 29 травня 2019 року № 367/2022/15-ц та від 01.09.2020 № 233/3676/19; ВС від 18.11.2020 року №233/2636/19 та ін.). Іншою формою розпоряджання паєм є рішення й дії його власника щодо виділення відповідної паю земельної ділянки в натурі та отримання її у власність, передбачені ч. 17 розділу X ЗК України. Таким чином, від моменту прийняття спадщини, позивач має право на користування та розпоряджання землею, яка відповідає даному паю, зокрема, здаючи її в оренду й отримуючи дохід або реалізуючи право на виділ земельної частки в натурі у власність. Разом із тим, незаконні дії відповідача унеможливили для позивача реалізацію цих прав. Щодо договору оренди, за ст. 16 ЗУ «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. У даному випадку відбулось укладення договору оренди спірної земельної ділянки [PERSON] , який не мав на те достатніх правових підстав, укладення договору відбулося без волевиявлення позивача як співвласника земельної ділянки, а отже з порушенням його прав та вимог чинного законодавства. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач не є стороною договору, але оскаржуваним правочином порушуються права позивача щодо користування та розпорядження спірною земельною ділянкою. Ст. 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. За загальним правилом, наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Способами захисту цивільних прав та інтересів у суді можуть бути, зокрема, і визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ЦК України). За ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2). Відповідно до ч. 3. цієї статті, захист прав на земельні ділянки здійснюється в т.ч. шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. б); визнання угоди недійсною (п. в); визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. г); відшкодування заподіяних збитків (в ґ); застосування інших, передбачених законом, способів (п. д). За даних обставин, відновленням становища, яке існувало до порушення, є визнання недійсними й скасування вищезгаданих спірних рішень Кузьминецької сільради, державної реєстрації спірної земельної ділянки в Держземкадастрі, договору оренди та вчиненої на їх підставі державної реєстрацію прав власності та оренди. Вони підлягають скасуванню в цілому, що витікає з обставин, які існують станом на дату подання позову. Спірний пай уже виділений в натурі як на єдине ціле. На нього розроблялася й затверджувалася відповідна техдокументація як на єдиний, цільний об`єкт. У Держгеокадастрі він зареєстрований як єдина земельна ділянка з одним кадастровим номером, площею 3,0009 га, що відповідає всьому паю. У Державному реєстрі речових прав на нерухомість ця ділянка є об`єктом приватної (а не спільної сумісної чи спільної часткової) власності, і зареєстрована на праві власності у частині 1/1 за однією особою відповідачем. У той же час, позивач та відповідач є співвласниками паю на умовах спільно часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦКУ, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За ст. 88 ЗКУ, співвласники володіють, користуються та розпоряджаються спільною земельною ділянкою за згодою відповідно до укладеного договору, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Це означає в т.ч., що без згоди співвласника або відповідного рішення суду, інший співвласник не може вчиняти дії, у т. ч. щодо виділення земельної частки (паю) в натурі й отримання її у власність - не тільки щодо цілого паю, але й щодо власної частини паю. Адже останнє, зокрема, означало б фактичний виділ частки в натурі з спільного часткового майна, здійснений безпідставно: без згоди співвласника і без рішення суду, укладання договору про поділ та без розробки техдокументації щодо поділу й т.ін. Якщо спірне рішення сільради та державну реєстрацію прав власності й оренди скасувати тільки в Ѕ частині, це означатиме набуття відповідачем права власності на Ѕ частину земельної ділянки в порядку, не передбаченому законодавством. З іншого боку, це не відновить для позивача можливості реалізувати право на оформлення права власності на належну йому половину земельної ділянки, оскільки законодавством не передбачено такий порядок для власника Ѕ паю. Сам пай як майно фактично перейде у невизначений правовий статус: половина паю існуватиме як пай, а половина як земельна ділянка, яка, однак, утворилася без передбаченої законом процедури поділу, а отже фактично перебуватиме в спільній частковій власності - але на земельну ділянку чи на пай -невідомо. Причому земельна ділянка в цілому сформована й зареєстрована в Держземкадастрі на підставі рішення сільради, яке є дійсним тільки стосовно половини цієї ділянки. Іншими словами, не існує процедури, яка б уможливила часткове повернення земельної ділянки в статус паю. А саме відновлення такого статусу є необхідним задля подальшої реалізації позивачем свого права у передбачений законом спосіб набути права власності на належну йому частину майна. Закономірно, часткове скасування державної реєстрації права власності на об`єкт, що зареєстрований однією реєстраційною дією, як 1/1, на підставі одного правовстановлюючого документу, на одного власника - є технічно неможливим, що підтверджують консультації, отримані у кількох державних реєстраторів. Неможливим технічно є часткове скасування державної реєстрації земельної ділянки в Держземкадастрі. Так само, неможливо, не здійснивши процедуру поділу, здати в оренду тільки частину земельної ділянки, адже межі такої частини жодним чином не визначені. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, відновлення порушеного права позивача можливе тільки за скасування в цілому оспорюваних актів і правочину: скасування державної реєстрації земельної ділянки в Держземкадастрі - із закриттям поземельної книги; скасування реєстрації речових прав - із закриттям розділу в Держреєстрі речових прав на нерухомість і припиненням відповідних прав на спірну земельну ділянку, що призведе до повернення її в розпорядження Ржищівської міської ради до земель запасу (невитребованих паїв). Таким чином спірна земельна ділянка повертається в її попередній статус - земельної частки (паю), що перебуває в спільній частковій власності. А отже, де відновлює порушене право позивача, що означає ефективність обраного способу захисту його права. Відтак позивач отримує змогу нарівні зі співвласником користуватися й розпоряджатися своїм майном, зокрема, виділити земельну частку (пай) в натурі, набути її в спільну часткову власність, а згодом виділити свою частку відповідної земельної ділянки у приватну власність. Такий порядок робить отримання у власність даної ділянки юридично безспірним для обох співвласників. Щодо відшкодування збитків. За ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1); збитками є, зокрема, втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ч.2 п.1); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 п. 2); якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (ч. 3 абз. 2). [PERSON] зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав 10.06.2020, а 13.06.2020 було укладено спірний договір оренди. З цього часу [PERSON] має право на відшкодування доходів, які він міг отримати від оренди спірної земельної ділянки в належній йому частині, причому не менше, ніж отримав за оренду цієї частки [PERSON] - з 13.06.2020 по дату ймовірного задоволення даного позову з урахуванням часу, необхідного для вступу судового рішення в дію, тобто щонайменше за півтора року, що минуть від 13.06.2020 р. Орієнтовна сума становить 9000 грн. (з розрахунку 12000 грн. на рік (за всю ділянку) * 1,5 року * 0,5 ділянки), що може бути уточнено на основі спірного договору оренди, доступу до якого в позивача немає. Позивач звертався по надання екземпляру договору до державного реєстратора та ТОВ Дан-Фарм Україна, однак не отримав відповіді. Також, відповідач має відшкодувати витрати позивача щодо сплати адміністративного збору за скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та запису про державну реєстрацію і речового права (права оренди): 2*(230 грн. збору + 20 грн. комісія) =500 грн. Таким чином, загальна сума завданих збитків становить, щонайменше, 9500 грн. Щодо судових витрат. Ціна позову становить 41500 грн. і виходить із наступного розрахунку. Щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди та скасування його державної реєстрації 36000 грн. (3 роки (ч. 1 п. 8 ст. 176 ЦПКУ) * 12000 грн./рік за 3,009 га). Щодо вимог про відшкодування збитків: 9500 грн. Судовий збір за вимоги майнового характеру становить: 41 500 грн. *1 %=415 грн., але не менше 908 грн. Решта вимог немайнові, судовий збір за ними становить: 4*908=3632 грн. Крім того, сума судового збору за заявою про забезпечення позову: 454 грн. Загальна сума сплаченого судового збору за позов: 4994 грн. Крім того, позивачем будуть понесені інші судові витрати, зокрема, на виконання заходів забезпечення позову: орієнтовно, 500 грн. з розрахунку: адміністративний збір за внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про накладення арешту та про його припинення : 2*(230 грн. збору + 20 грн. комісія)=500 грн. Таким чином, очікувана сума загальних судових витрат: 5494 грн. Представник відповідача в особі ТОВ «Дан-Фарм України» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заяв та клопотань не надходило. Представник відповідача в особі Ржищівської міської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заяв та клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заяв та клопотань не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши позивача, який не заперечував проти винесення заочного рішення та дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст.82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи,зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причинне подання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . Спадкоємцями по закону на все її майна стали батько позивача - [PERSON] , та дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] . Обидва спадкоємці прийняли спадщину, по Ѕ частині кожен. Однак сторонам було не відомо про наявність у спадковому майні сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності ТОВ "Славутич" с. Кузьминці Кагарлицького району Київської області, розміром 3,65 умовних кадастрових га, серії РН № 378990, який видано на ім`я померлої [PERSON] на підставі рішення Кагарлицької РДА № 118 від 21.06.1995 р. й зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15.10.2001 р. за № 366. Таким чином, жоден із спадкоємців за життя не оформив свідоцтв про право на спадщину на належні їм частки зазначеного майна. Згодом [INFO] [PERSON] померла. Її спадкоємцем став відповідач [PERSON] . Пізніше, [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Спадкоємцем усього майна по закону став позивач, який проживав із померлим і фактично вступив у спадщину. Узимку 2019 р. позивачем і відповідачем були отримані листи Кузьминецької сільської ради Кагарлицького про наявність зазначеної невитребуваної земельної ділянки (паю). 03.09.2020 р. позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом НОР 509348, згідно якого спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з: Ѕ частки права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СТОВ «Славутич» с. Кузьминці Кагарлицького району Київської області, розміром 3,65 в умовних кадастрових гектарах. Це право на земельну частку (пай) належало померлій [INFO] [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 378990, виданого на підставі рішення Кагарлицької районної державної адміністрації від 21.06.1996 року за № 118 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 366 від 15.10.2001 року, спадкоємцем якої на Ѕ частку був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Право власності на Ѕ частку спадкового майна підлягає державній реєстрації. 10.09.2020 р. позивач звернувся до Кузьминецької сільради щодо виділення належної йому частини паю в натурі й передачі землі у власність, на яку отримав відмову, оскільки дана земельна ділянка, яка вже сформована як єдине ціле та «видана у власність третій особі» в повному обсязі, на підставі свідоцтва про право на спадщину серія ННН № 518103 від 19.06.2019 для однієї Ѕ частини паю, та по рішенні суду № 368/842/19 від 24.01.2020 р. для іншої Ѕ частини паю. Крім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державний реєстратором проведено державну реєстрацію рішення органу місцевого самоврядування, про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність , серія та номер: 267-40-7, виданий 09.06.2020, видавник: Кузьминецька сільська рада Кагарлицького району Київської області; відомості з ДЗК, серія та номер: 20520605, виданий 10.06.2020, видавник: Державний земельний кадастр, де власником 1/1 є [PERSON] . 11 липня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до Кагарлицького районного суду Київської області із позовом до Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області про визнання в порядку спадкування права власності на земельну частку (пай). 24 січня 2020р. позов [PERSON] до Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області про визнання в порядку спадкування права власності на земельну частку (пай), - було задоволено та визнано за [PERSON] , [INFO] , уродженцем село Лемешівка Яготинського району Київської області, Україна, громадянином України, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER] , в порядку спадкування, як спадкоємець, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Панікарча Кагарлицького району Київської області, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке видане 17 січня 1996 року Кузьминецькою сільською радою Кагарлицького району Київської області, право власності на 1/2 частину земельної частки (пай) члена СТОВ «Славутич» розміром 3,65 умовних кадастрових гектари, що розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, що належало померлій [PERSON] на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серія РН № 378990 від 15 жовтня 2001 року. Задовольняючи позов суд встановив, що [PERSON] заповіт не складала, [PERSON] , та [PERSON] заповіт не складали, а тому в даному випадку має місце спадкування за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Невитребуваний земельний пай, що знаходиться на території Кузьминецької сільської ради є спадковим майном, що залишилося після смерті [PERSON] . Належність померлій [PERSON] земельного паю підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай), який видано 15 жовтня 2001 року на ім`я [PERSON] , в якому зазначено, що сертифікат на право на земельну частку (пай) видана громадянину України - члену колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Славутич» с. Кузьминці Кагарлицького району Київської області, на підставі рішення Кагарлицької районної державної адсміністрації Київської області від 21 червня 1996 року № 118. Згідно даного сертифікату [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СТОВ «Славутич» розміром 3, 65 умовних кадастрових гектари без визначення цієї частки в натурі на місцевості. Сертифікат зареєстровано 15 жовтня 2001 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 366. Оскільки спадщину згідно довідки було прийнято померлою дружиною позивача [PERSON] , - [PERSON] , - в рівних долях, а позивач [PERSON] є спадкоємцем майна його померлої дружини та має право на оформлення права власності на 1/2 вказаної земельної ділянки. В той же час, станом на час слухання даної справи відсутні особи, які б у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті [PERSON] , або претендували на іншу 1/2 земельної ділянки, що належала [PERSON] , - що підтверджується листом Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області. Постановою Київського апеляційного суду від 10.02.2021 р. рішення Кагарлицького районного суду від 24.01.2020 р. скасовано та в задоволенні позову [PERSON] до Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області про визнання в порядку спадкування права власності на земельну частку (пай) - відмовлено, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, а суд розглянув спір з порушенням норм матеріального права, заявлений до неналежного відповідача, оскільки на час вирішення даного спору існували інші спадкоємці після смерті [PERSON] , які також претендували на отримання у спадщину, вищезазначеного земельного паю, проте не були залучені позивачем до розгляду даної справи, тобто не було з`ясував коло осіб, які мають право на спадщину, чим допустив порушення спадкових прав інших спадкоємців, зокрема, сина - [PERSON] - [PERSON] , який має право на спадкування після смерті свого батька, який так само, як і дружина позивача є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , якій належало право на спірний пай. Відповідач [PERSON] на підставі судового рішення отримав у Кузьминецькій сільській раді рішення № 258-ХХХІХ-VII від 01.04.2020 р. щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі - стосовно всього паю. Відтак відповідачем 26.05.2020 р. була замовлена й отримана відповідна технічна документація - стосовно всієї земельної ділянки, відповідної спірному паю. За інформацією відділу у Кагарлицькому районі ГУ Держгеокадастру у Київській обл. на підставі технічної документації, яка розроблена відповідно до рішення Кузьминецької сільради № 258-ХХХІХ-УІІ від 01.04.2020 р. про надання дозволу на розробку технічної документації [PERSON] та згаданого рішення Кагарлицького районного суду № 368/842/19 від 24.01.2020 р., у Державному земельному кадастрі 28.05.2020 була зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 площею 3,0009 га. За даною технічною документацією, її замовником є відповідач [PERSON] , а виконавцем ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» і зокрема інженер-землевпорядник [PERSON] . У пояснювальній записці зазначено, що внаслідок землеустрою виділено ділянку площею 3,0009 га, надану у власність [PERSON] на підставі сертифікату на земельну частку (пай) РН 378990, копія якого міститься в технічній документації. Також тут містяться копії згаданих: рішення Кагарлицького районного суду в справі № 368/842/19 від 24.01.2020 р.; витягу з рішення Кузьминецької сільради № 258-ХХХІХ-УІІ від 01.04.2020 р.; свідоцтва про право на спадщину серія ННН N 518103 від 19.06.2019 на ім`я [PERSON] на Ѕ частки права на земельну частку (пай) за згадуваним сертифікатом та інші документи. У Інформації Держземкадастру про право власності та речові права щодо вказаної земельної ділянки сертифікованим інженером-зелевпорядником зазначений працівник ТОВ ЗемЮрКонсалтинг [PERSON] , а суб`єктом права власності на дану ділянку - [PERSON] . Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 була сформована зі спірної земельної частки (паю). За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 10.06.2020 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 здійснено державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] - із розміром частки 1/1, запис про право власності № 36862626. Підставою державної реєстрації є рішення № 267-40-7, видане 09.06.2020 р. Кузьминецькою сільською радою Кагарлицького р-ну Київської обл., про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність. Також 26.02.2021 р. записом про інше речове право № 40812797 здійснено державну реєстрацію права оренди даної ділянки за договором оренди № 20-06 від 13.06.2020, кладеним між [PERSON] та ТОВ «ДАН-ФАРМ УКРАЇНА» терміном на сім років до 13.06.2027 р. Відповідно до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування. Статтею 1Земельного кодексу України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 1ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Своїми недобросовісними й одноосібними діями відповідач [PERSON] порушив права позивача на успадковане ним майно, а саме на Ѕ частину спірної земельної частки (паю). Станом на дату подання позову спірна земельна частка (пай) припинила існування як об`єкт права власності. Це відбулося без відома й згоди позивача, якого відповідач протиправно позбавив змоги для волевиявлення. У результаті, навіть маючи чинне свідоцтво про спадщину на Ѕ частину спірного паю та постанову апеляційного суду, що засвідчила незаконність набуття [PERSON] - права на цю частину паю, позивач не має змоги в передбачений законом спосіб отримати належну йому частину земельної ділянки у власність, що і змусило позивача звертатися із даним позовом до суду. Зі змісту ч. 2 ст. 328 ЦК України слідує, що незаконність набуття права власності може бути встановлена судом. Відповідно до сталої позиції ВСУ, висловленої зокрема в постанові ВП ВСУ від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), постановах від 15 січня 2020 року (справа № 820/609/18), від 27 листопада 2018 року (справа №805/2601/16-а), від 21 березня 2019 року (справа № 809/531/18), від 4 грудня 2019 року (справа №816/1938/18), скасування судового рішення свідчить про те, що воно втрачає законну силу з моменту його прийняття (постановлений). Відтак акти індивідуальної дії, прийняті на підставі скасованого судового рішення, не можуть мати будь-якої юридичної сили з дня їх винесення, адже порушення, внаслідок яких судове рішення було визнане незаконним, мали місце вже на час прийняття такого акта. У даному випадку, такими актами індивідуальної дії, що не мають юридичної сили з дня їхнього винесення, тобто є недійсними, є рішення Кузьминецької сільради: № 258-ХХХІХVII від 01.04.2020 р. у частині щодо надання дозволу [PERSON] на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та рішення № 267-40-7, видане 09.06.2020 р., у частині щодо затвердження згаданої технічної документації та передачі земельної ділянки з кадастровим номером 3222284400:05:304:0021 площею 3,0009 га у власність [PERSON] . Недійсною є державна реєстрація зазначеної земельної ділянки в Держземкадастрі від 28.05.2020. Відповідно, недійсним із моменту вчинення є запис про право власності за № 36862626 в Державному реєстрі речових прав щодо реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] - як такий, що ґрунтується на недійсному рішенні сільради. Так само недійсним є оспорюваний договір оренди, а також вчинений на його підставі запис за № 40812797 про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) в Державному реєстрі речових прав - як такі, що ґрунтуються на недійсному записі про право власності відповідача на спірну земельну ділянку. Однак, задля відновлення прав позивача необхідне встановлення недійсності зазначених актів, реєстраційних дій та правочину судом. Конституційний Суд у своєму рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. За ст. 393 ЦК України, правовий акт, зокрема, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта, зокрема, органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. За ст. 158 ч.2 Земельного Кодексу України, виключно судом вирішуються спори з приводу володіння, користування та розпорядження земельними ділянками у власності громадян та юр. осіб. За ст. 155 ч. 1 цього Кодексу, у разі видання ОМС акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий ОМС, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства зокрема є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (ч. 2), свобода договору (ч. 3); судовий захист цивільного права та інтересу (ч. 5). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на звернення до суду гарантується статтями 15, 16 ЦК України, ст. 5 ЦПК України. За ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за тішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 356 ч. 1 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 87 ч. 1 п. «в» ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Таким чином, оскільки позивач і відповідач успадкували земельну частку (пай) у рівних частинах, по Ѕ кожен, вона стала належати їм на праві спільної часткової власності. За ст. 358 ч. 1 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі ст. 88 ч. 1 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно, [PERSON] , жодним чином не мав права одноосібно, без згоди позивача, розпоряджатися всією спірною земельною часткою (паєм), зокрема виділяти її в натурі, формувати земельну ділянку й здійснювати її державну реєстрацію в Держземкадастрі на своє ім`я, отримувати формовану ділянку у власність і реєструвати за собою право власності на 1/1 ділянки, передавати в оренду третій особі. Це порушило права [PERSON] , позбавило його змоги володіти, користуватися й розпоряджатися належним йому майном. Так, право власності на пай не є цілковито абстрактним: воно дає його власникові право на користування та розпоряджання відповідною земельною ділянкою, навіть якщо вона не сформована. Зокрема, ч. 1 розділу IX «Перехідні положення» ЗУ «Про оренду землі» передбачена можливість здавати земельну частку (пай) в оренду й отримувати дохід, навіть без попереднього формування земельної ділянки й без реєстрації на неї права власності, у складі масиву земель, до якого пай включено. Більше того, пай стосується цілком визначеної в результаті розпаювання земельної ділянки, яка хоч і не має уточнених меж, але її розташування позначене на карті формування території Кузьминецької сільради з присвоєнням їй порядкового номеру (№ [NUMBER] згідно довідки сільради від 27.04.2020 № 82, с. 22 техдокументації). Як відомо з практики Верховного суду, перетворення паю на земельну ділянку шляхом її формування й присвоєння їй кадастрового номеру означає не зникнення попередньо визначеної на карті частини земної поверхні, що відповідала паю, а лише зміну її правового статусу. Саме на цьому базується стала практика Верховного Суду щодо того, що виділення земельної частки в натурі й формування земельної ділянки не є приводом для розірвання договору оренди, укладеного щодо відповідного паю, адже предметом договору була й залишається одна й та сама ділянка, змінився лише її статус і уточнилися її межі та розмір (постанови ВП ВС від 29 травня 2019 року № 367/2022/15-ц та від 01.09.2020 № 233/3676/19; ВС від 18.11.2020 року №233/2636/19 та ін.). Іншою формою розпоряджання паєм є рішення й дії його власника щодо виділення відповідної паю земельної ділянки в натурі та отримання її у власність, передбачені ч. 17 розділу X ЗК України. Таким чином, від моменту прийняття спадщини, позивач має право на користування та розпоряджання землею, яка відповідає даному паю, зокрема, здаючи її в оренду й отримуючи дохід або реалізуючи право на виділ земельної частки в натурі у власність. Разом із тим, незаконні дії відповідача унеможливили для позивача реалізацію цих прав. Щодо договору оренди, за ст. 16 ЗУ «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. У даному випадку відбулось укладення договору оренди спірної земельної ділянки [PERSON] , який не мав на те достатніх правових підстав, укладення договору відбулося без волевиявлення позивача як співвласника земельної ділянки, а отже з порушенням його прав та вимог чинного законодавства. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач не є стороною договору, але оскаржуваним правочином порушуються права позивача щодо користування та розпорядження спірною земельною ділянкою. Ст. 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. За загальним правилом, наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Способами захисту цивільних прав та інтересів у суді можуть бути, зокрема, і визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ЦК України). За ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2). Відповідно до ч. 3. цієї статті, захист прав на земельні ділянки здійснюється в т.ч. шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. б); визнання угоди недійсною (п. в); визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. г); відшкодування заподіяних збитків (в ґ); застосування інших, передбачених законом, способів (п. д). За даних обставин, відновленням становища, яке існувало до порушення, є визнання недійсними й скасування вищезгаданих спірних рішень Кузьминецької сільради, державної реєстрації спірної земельної ділянки в Держземкадастрі, договору оренди та вчиненої на їх підставі державної реєстрацію прав власності та оренди. Вони підлягають скасуванню в цілому, що витікає з обставин, які існують станом на дату подання позову. Спірний пай уже виділений в натурі як на єдине ціле. На нього розроблялася й затверджувалася відповідна техдокументація як на єдиний, цільний об`єкт. У Держгеокадастрі він зареєстрований як єдина земельна ділянка з одним кадастровим номером, площею 3,0009 га, що відповідає всьому паю. У Державному реєстрі речових прав на нерухомість ця ділянка є об`єктом приватної (а не спільної сумісної чи спільної часткової) власності, і зареєстрована на праві власності у частині 1/1 за однією особою відповідачем. У той же час, позивач та відповідач є співвласниками паю на умовах спільно часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦКУ, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За ст. 88 ЗКУ, співвласники володіють, користуються та розпоряджаються спільною земельною ділянкою за згодою відповідно до укладеного договору, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Це означає в т.ч., що без згоди співвласника або відповідного рішення суду, інший співвласник не може вчиняти дії, у т. ч. щодо виділення земельної частки (паю) в натурі й отримання її у власність - не тільки щодо цілого паю, але й щодо власної частини паю. Адже останнє, зокрема, означало б фактичний виділ частки в натурі з спільного часткового майна, здійснений безпідставно: без згоди співвласника і без рішення суду, укладання договору про поділ та без розробки техдокументації щодо поділу й т.ін. Якщо спірне рішення сільради та державну реєстрацію прав власності й оренди скасувати тільки в Ѕ частині, це означатиме набуття відповідачем права власності на Ѕ частину земельної ділянки в порядку, не передбаченому законодавством. З іншого боку, це не відновить для позивача можливості реалізувати право на оформлення права власності на належну йому половину земельної ділянки, оскільки законодавством не передбачено такий порядок для власника Ѕ паю. Сам пай як майно фактично перейде у невизначений правовий статус: половина паю існуватиме як пай, а половина як земельна ділянка, яка, однак, утворилася без передбаченої законом процедури поділу, а отже фактично перебуватиме в спільній частковій власності - але на земельну ділянку чи на пай -невідомо. Причому земельна ділянка в цілому сформована й зареєстрована в Держземкадастрі на підставі рішення сільради, яке є дійсним тільки стосовно половини цієї ділянки. Іншими словами, не існує процедури, яка б уможливила часткове повернення земельної ділянки в статус паю. А саме відновлення такого статусу є необхідним задля подальшої реалізації позивачем свого права у передбачений законом спосіб набути права власності на належну йому частину майна. Закономірно, часткове скасування державної реєстрації права власності на об`єкт, що зареєстрований однією реєстраційною дією, як 1/1, на підставі одного правовстановлюючого документу, на одного власника - є технічно неможливим, що підтверджують консультації, отримані у кількох державних реєстраторів. Неможливим технічно є часткове скасування державної реєстрації земельної ділянки в Держземкадастрі. Так само, неможливо, не здійснивши процедуру поділу, здати в оренду тільки частину земельної ділянки, адже межі такої частини жодним чином не визначені. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, відновлення порушеного права позивача можливе тільки за скасування в цілому оспорюваних актів і правочину: скасування державної реєстрації земельної ділянки в Держземкадастрі - із закриттям поземельної книги; скасування реєстрації речових прав - із закриттям розділу в Держреєстрі речових прав на нерухомість і припиненням відповідних прав на спірну земельну ділянку, що призведе до повернення її в розпорядження Ржищівської міської ради до земель запасу (невитребуваних паїв). Таким чином спірна земельна ділянка повертається в її попередній статус - земельної частки (паю), що перебуває в спільній частковій власності. А отже, де відновлює порушене право позивача, що означає ефективність обраного способу захисту його права. Відтак позивач отримує змогу нарівні зі співвласником користуватися й розпоряджатися своїм майном, зокрема, виділити земельну частку (пай) в натурі, набути її в спільну часткову власність, а згодом виділити свою частку відповідної земельної ділянки у приватну власність. Такий порядок робить отримання у власність даної ділянки юридично безспірним для обох співвласників, тому позовні вимоги позивача в частині визнання недійсними та скасування рішень сільради, державної реєстрації земельної ділянки, договору оренди, скасування державної реєстрації та припинення права власності та іншого речового права підлягає до задоволення. Що стосується позовних вимог про відшкодування збитків, то вказані вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Позивач в обґрунтування цій частині вимог зазначає, що [PERSON] зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав 10.06.2020, а 13.06.2020 було укладено спірний договір оренди. З цього часу [PERSON] має право на відшкодування доходів, які він міг отримати від оренди спірної земельної ділянки в належній йому частині, причому не менше, ніж отримав за оренду цієї частки [PERSON] - з 13.06.2020 по дату ймовірного задоволення даного позову з урахуванням часу, необхідного для вступу судового рішення в дію, тобто щонайменше за півтора року, що минуть від 13.06.2020 р. Орієнтовна сума становить 9000 грн. (з розрахунку 12000 грн. на рік (за всю ділянку) * 1,5 року * 0,5 ділянки). Також, відповідач має відшкодувати витрати позивача щодо сплати адміністративного збору за скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та запису про державну реєстрацію і речового права (права оренди): 2*(230 грн. збору + 20 грн. комісія) =500 грн. Таким чином, загальна сума завданих збитків становить, щонайменше, 9500 грн. Про те, суд вважає, що вказані збитки не підлягають до задоволення. Відповідно до положень частин першої та другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності, а на позивача в такому разі покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Таким чином, суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди. Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен був довести належними та допустимими доказами той факт, що за звичайних обставин він мав би реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Тобто, позивачу необхідно було довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у нього є наслідком такої протиправної поведінки. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Частина друга статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд вважає недоведеність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, а саме: наявності збитків, а також причинного наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими до стягнення збитками. Наведене дозволяє суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків на суму 9 500,00 грн., що є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог в цій частині. Що стосується судових витрат, то суд зазначає наступне. Ст. 133 ЦПК України передбачені види судових витрат. 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ст.. 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами, а саме: 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У матеріалах справи наявні квитанції про сплату позивачем судового збору у розмірі 2 724,00 грн. та у розмірі 1816,00 грн., а всього 4540,00грн. за подання до суду позову та 454,00 грн. за забезпечення позову, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 4994,00 грн. Щодо майбутніх витрат, які, на думку позивача, ним будуть понесені в сумі 500,00 грн. у тому числі витрати на комісію, то суд не може стягувати судові витрати, які ще не витрачені, тобто не підтверджені належними та допустимими доказами, тому ці майбутні витрати не підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial