Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

25.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд витребувати від [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER]) 3/50 домоволодіння [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що 24.04.2002 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування 3/50 домоволодіння [ADDRESS], який в подальшому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2015 року було визнано недійсним та повернуто сторони у попередній стан. Однак, позивач зазначає, що після звернення до виконавчої служби йому стало відомо про те, що 20.03.2015 року [PERSON] передарувала спірне майно [PERSON]. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином. Від відповідача [PERSON] надійшла до суду заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з находженням на лікуванні, однак доказів цього суду надано не було та дало можливість продовжити слухання справи у відсутності відповідачів. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 14 вересня 2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а громадянин [PERSON] прийняв в дар 3/50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], та складається в цілому з чотирьох кам'яних житлових будинків під літерами «А,Б,В,З», загальною житловою площею 292, 6 кв.м., та надвірних споруд: Г,Д,Е,Ж,И,Л,П,О,О1,Т,У - сараї, М,К - літні кухні, Н-вбиральня, І- колодязь, ІІ,ІІІ - мощення, № 1-4 - огородження, що розташовані на земельній ділянці площею 2 365 кв.м. Згодом, [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 24 квітня 2002 року, подарував [PERSON] вищевказані 3/50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. В подальшому, [PERSON] реалізуючи своє право власності, подарувала [PERSON] співні 3/50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Нонною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за № 212, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 56225449 від 29.03.2016 року. Однак, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2015 року справа №520/4328/15-ц, яке набрало законної сили 21.01.2016 року, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 24.04.2002 року, та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. Повернуто сторони у попередній стан, а саме зобов'язано відповідачку [PERSON] повернути позивачу [PERSON] квартиру № 4-а, яка знаходиться в [ADDRESS] Отже, правочин, на підставі якого у відповідача [PERSON] виникло право власності на спірну частину домоволодіння, у судовому порядку був визнаний недійсним. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника. Тобто, звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч.5ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Важливим також є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" (далі - Лист), в якому зазначено, що під поняттям "знав" слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб'єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Щодо застосовуваного законодавцем поняття "повинен був знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов'язаний був про це знати. Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст.ст.330,388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст.ст. 330, 388 ЦК України). Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала не це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребувано в нього. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст.387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не визнання правочину недійсним, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування майна від добросовісного набувача Згідно постанови 26 №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При ухваленні рішення суд приймає до уваги те, що відповідачі по справі будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не з'явились, заперечень щодо спростування доводів позивача суду не надали. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача доведені, обставини, викладені в позовній заяві підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так є всі законні підстави для задоволення позову. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі вищевикладеного та беручи до уваги ново виявлені обставини,

Outcome: approved