Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору від 19.03.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 9054,20 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.03.2013 року. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячного платежу, який складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди та комісією. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав [PERSON] кредит. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у [PERSON] станом на 22.07.2015 року виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 27792, 15 доларів США, в тому числі: 3532,55 доларів США - заборгованість за кредитом; 861,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2499,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 19564,69 доларів США. - заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи: 11,35 - доларів США - штраф (фіксована частина); 1322, 90 - штраф (процентна складова) . Того ж дня, 19.03.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов'язань позичальником за договором, було укладено договір поруки. За умовами укладеного договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Банком на адресу відповідачів було надіслано письмові вимоги щодо виконання зобов'язання, на які останні не відреагували. Просив позов задовольнити, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 27792,15 доларів США та понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Суду пояснила, що продаж предмету застави банком було здійснено лише в жовтні 2013 року. Отримані від реалізації автомобілю кошти в сумі 7068,69 доларів США банком було зараховано в рахунок погашення як заборгованості за тілом кредиту так і заборгованості по відсоткам та пені. Однак, після зарахування зазначених коштів заборгованість за кредитним договором у повному обсязі погашена не була. Також зазначила, що банком не було пропущено строк позовної давності, оскільки сторонами у кредитному договорі було змінено позовну давність та визначено її тривалість у п'ять років. Окрім того, банком у 2011 році було перервано позовну давність у зв'язку з пред'явленням позову про звернення стягнення на майно. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що ним ще у 2010 році було передано банку автомобіль, який виступив в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, а тому вважає, що заборгованість по кредитному договору погашена. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Зазначив, що банком було прощено строк позовної давності, на застосуванні якої вони наполягають. Окрім того, вважає, що банк не надав експерту усі необхідні документи, що свідчить про ухилення від участі в проведенні експертизи. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 19.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір [NUMBER] (а.с.12-15 Том 1). Відповідно до умов Договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 9054,20 доларів США на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.03.2013 року. Сторони також погодили, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється щомісячно шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 242,84 доларів США. Нарахування процентів здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти нараховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними коштами (п.4.2 Договору). Позичальник зобов'язався сплачувати банку винагороду в розмірах та у строки, що зазначені в п.16.1.7 Договору (п.4.3 Договору). Предметом застави за кредитним договором виступив автомобіль марки BMV 5101, 1994 року випуску, д.н.[NUMBER] (п.7.1 Договору). Як видно з п.13.9, п.13.10, п.13.11 Договору, сторони також погодили, що при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень плюс п'ять відсотків від суми невиконаного зобов'язання. Нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане відповідною стороною. Сплата неустойки здійснюється в гривнях. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ сплати. Сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом тривалістю у п'ять років. Статтею 1054 п.1 Цивільного Кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З метою забезпечення виконання зобов'язань між банком та відповідачем [PERSON] 19.03.2008 року була укладено договір поруки, відповідно до умов яких поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 19.03.2008 року у солідарному порядку. Порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с.16 Том 1). Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Факт одержання кредиту відповідачем [PERSON] не заперечувався, а тому суд на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України визнає зазначену обставину такою, що не підлягає доказуванню. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Разом із тим, умови зобов'язання належним чином відповідачами виконані не були. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні розрахунку заборгованості, у відповідача [PERSON] станом на 22.07.2015 року наявна заборгованість по кредитно-заставному договору у розмірі 27792, 15 доларів США, з яких: 3532,55 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 861,48 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 2499,18 - сума заборгованості по комісії; 19564, 69 доларів США - сума заборгованості по пені; 11,35 доларів США - штраф (фіксована частина); 1322,90 - штраф (процентна складова). Твердження відповідача [PERSON] та його представника про відсутність заборгованості за кредитним договором суд відхиляє з огляду на таке. Так, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 14.04.2011 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором [NUMBER] від 19.03.2008 року станом на 12.05.2009 року в розмірі 60032 грн. 03 коп., що є еквівалентом 7878, 22 доларів США, звернуто стягнення на предмет застави, а саме: на легковий автомобіль марки BMV, модель 5101, 1994 року випуску, д.н. [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права укладати від імені [PERSON] договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем (а.с.230-232 Том 2). Кошти від реалізації предмету застави були звернуті в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та відображені в розрахунку заборгованості в графі за 07.10.2013 року (а.с.73 Том №1). Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Так, ухвалою суду від 01.03.2016 року судом по справі було призначено судову технічну почеркознавчу експертизу та судово-бухгалтерську експертизу. В подальшому, 04.04.2016 року на адресу суду надійшло клопотання експерта про погодження термінів проведення судово-бухгалтерської експертизи з орієнтовним її початком у травні 2017 року та про надання додаткових документів, які повинні були надати як позивач так і відповідачі по справі. Проте, судом не було погоджено термін проведення експертизи з орієнтовним її початком у травні 2017 року (а.с.149-150 Том 2). 21.06.2016 року судовим експертом було надіслано повідомлення про неможливість виконання ухвали суду про призначення судово-бухгалтерської експертизи у зв'язку з ненаданням додаткових документів, які, зокрема, повинен був надати відповідач [PERSON], а також у зв'язку з не погодженням термінів проведення судової експертизи (а.с.152 Том 2). Згідно ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Доводи представника відповідача про необхідність застосування наслідків, визначених ст.146 ЦПК України та визнання факту ухилення позивача від необхідної участі в експертизі, внаслідок чого розрахунок заборгованості є неналежним доказом у справі - суд відхиляє, оскільки судову експертизу не було проведено експертом, зокрема у зв'язку з непогодженням судом термінів її проведення та не поданням сторонами усіх необхідних документів. Одночасно судом було роз'яснено відповідачу [PERSON] та його представнику право на заявлення клопотання про призначення судової експертизи із визначенням іншої експертної установи або іншого судового експерта, на що останні відмовились. На підставі наведеного, а також дослідивши наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та комісії (а.с.71-73 Том №1), суд вважає доведеним факт існування заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та комісії у розмірі, зазначеному позивачем. При вирішенні даного спору суд також керується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Буланов та Купчик проти України" (N 7714/06) від 09 грудня 2010 року Судом було зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (див., наприклад, рішення у справі "Кутій проти Хорватії". З урахуванням наведеної практики Європейського суду з прав людини, суд зауважує, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на вирішення його спору судом, а тому суд вирішує даний спір на підставі наявних у матеріалах цивільної справи доказів. З дослідженого у судовому засіданні розрахунку видно, що позивачем було нараховано до сплати пеню у розмірі 19564, 69 доларів США. У поданих до суду 22.09.2016 року письмових пояснень позивачем було визначено гривневий еквівалент заборгованості по пені у межах визначеного договором строку позовної давності (3 роки) у розмірі 90474 грн.13 коп. (а.с.229 Том 2). Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними в розумінні зазначених положень статті можна вважати, зокрема: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін; інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу( наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Як вбачається з поданих до суду письмових пояснень [PERSON], відповідач із заявленим банком розміром пені не погоджується та вважає його необґрунтованим, таким, що штучно створений та вдвічі перевищує суму одержаного кредиту (а.с.207 Том 2). Крім того, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, в розділі 3.2 якого зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. На підставі наведеного, суд зауважує, що позивачем не надано суду доказів наявності негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання у заявленому розмірі. Так, заявлений позивачем до стягнення розмір пені, на думку суду, є значно більшим ніж сума нарахованих відсотків за користування кредитом, тому оскільки співвідношення пред'явлених до стягнення санкцій, і наслідки порушення зобов'язань є неспівмірними, виходячи з принципів справедливості та розумності, закріплених у ст.3 ЦК України, суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру неустойки. При цьому, суд враховує, що [PERSON] перебуває у скрутному матеріальному становищі; допустив заборгованість, оскільки вважав, що після передачі предмету застави банку його заборгованість за кредитним договором вважається погашеною; банком після реалізації предмету застави в рахунок погашення неустойки було зараховано понад 2000 доларів США. Зважаючи на зазначені вище істотні обставини, суд вважає, що нарахована товариством сума пені є неспівмірною із розміром заподіяних збитків, а тому розмір пені підлягає зменшенню до 10000 гривень. Також банком було заявлено вимогу про стягнення з відповідачів заборгованості по штрафам, а саме: 11,35 доларів США - штраф (фіксована частина); 1322,90 - штраф (процентна складова). Розглядаючи зазначену вимогу, суд зауважує наступне. Так, як вже зазначалось судом вище, сторони у п.13.9 Договору погодили, що при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень плюс п'ять відсотків від суми невиконаного зобов'язання. Таким чином, вимога про стягнення фіксованої частини суми штрафу у розмірі 11, 35 доларів США не відповідає умовам договору. Також необґрунтованим є нарахування процентної складової суми штрафу. Зокрема, як було встановлено судом штраф нараховується, виходячи з розміру суми невиконаного зобов'язання, а саме: 3532,55 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 861,48 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 2499,18 - сума заборгованості по комісії, що становить 6893,21 доларів США. Включення до суми невиконаного зобов'язання заборгованості по пені є неприпустимим, оскілки пеня за своєю правовою природою є фінансовою санкцією за неналежне виконання зобов'язання. Отже, з урахуванням визначеного судом розміру невиконаного зобов'язання: 6893,21 доларів США, сума процентної складової штрафу становить 343,16 доларів США. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає доведеним факт існування заборгованості за кредитним договором від 19.03.2008 року у наступному розмірі: 3532,55 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 861,48 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 2499,18 - сума заборгованості по комісії; 10000 гривень - заборгованість по пені; 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 343,16 доларів США - штраф (процентна складова). З огляду на зазначений банком в остаточній редакції позовної заяви (а.с.70 Том 1) офіційний курс НБУ до долару США - 22 грн. 02 коп., гривневий еквівалент заборгованості становить: 7236,37 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 159344 грн. 86 коп. та 10250 грн. 00 коп., а всього 169594 грн. 86 коп. Під час судового розгляду відповідачем та його представником було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги(стягнення неустойки) (ст.266 ЦК України). За змістом ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Одночасно положеннями ст.259 Кодексу визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Проаналізувавши зазначену правову норму, суд приходить до висновку, що у разі досягнення сторонами кредитного договору згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру заборгованості слід проводити за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором. Як було встановлено судом та зазначалось вище у п.13.11 Договору сторони погодили тривалість позовної давності у п'ять років.. Зазначений договір та, зокрема, сторінка, на якій сторони погодили збільшену тривалість позовної давності були підписані відповідачем, а тому суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосовується позовна давність тривалістю 5 років. Окрім того, суд враховує положення ч.2 ст.264 ЦК України, у відповідності до яких позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Так, у матеріалах цивільної справи наявна копія судового рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14.04.2011 року, з якого видно ПАТ КБ «Приватбанк» вже звертався з позовом до боржника [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Позов кредитора було задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19.03.2008 року звернуто стягнення на предмет застави (а.с.230-232). Ураховуючи те, що судовий захист прав кредитора у спірних правовідносинах може бути реалізовано як шляхом подання позовної заяви про стягнення заборгованості, так і звернення стягнення на предмет застави, подання кредитором позовної заяви про звернення стягнення на предмет застави, перериває перебіг строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 Кодексу). Отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Також з дослідженого у судовому засіданні розрахунку заборгованості видно, що відповідачем вчинялись дії, що свідчить про визнання ним свого боргу. За таких обставин, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial