Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

09 грудня 2016 року до суду надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. У своїй заяві представник позивача зазначив, що 20 листопада 2012 року між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зазначила, що відповідач передала їй вказаний житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 61.9 кв.м., а позивачем було сплачено відповідачу 14000 грн. 00 коп. На підтвердження укладення договору [PERSON] написала розписку від 20.11.2012 року про купівлю-продаж будинку, передала ключі від будинку з господарськими будівлями та вивезла усе власне майно, тобто між ними було дотримано всі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна. [PERSON] звернулась до відповідача з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, відповідач відмовила посилаючись на відсутність вільного часу, незадовільний стан здоров'я, вказала, що на даний час не може провести державну реєстрацію нерухомого майна. У зв'язку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити її заяву. Ухвалою суду від 22.12.2016 року після усунення недоліків позивачем - відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 23.02.2017 року по справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Заводівську сільську раду Березівського району Одеської області. У судовому засіданні 06.03.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Також, під час судового засідання надав заяву, в якій не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання 10.01.2017, 24.01.2017 року, 23.02.2017 року та 06.03.2017 року не з'явилась. Згідно зазначеної у позовній заяві та пояснень представника позивача (останнє відоме місце проживання [PERSON]) на адресу відповідача, а саме: [ADDRESS], направлялися повістки про виклик до суду, але поштові конверти повернулися з відміткою «не знайдений адресат» (а.с.36,46,64,78). Окрім того, судом направлено запит до Березівського РС ГУДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації [PERSON] на території Березівського району Одеської області (а.с.43). Відповіддю Березівського РС ГУДМС України від 12.01.2017 року [PERSON], [INFO], зареєстрована з 24.11.1995 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.44). На зазначену адресу [ADDRESS] направлялись повістки про виклик до суду, однак конверти повернулись з відміткою: «за зазначеною адресою не проживає» (а.с.62,66). Також, у судове засідання на 06.03.2017 року виклик відповідача проводився за допомогою засобів масової інформації, через оголошення у газеті «Одеські вісті» (а.с.79). Згідно відповіді Березівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану №158/53-24 від 28.01.2017 року, вбачається, що у архіві Березівського районного управління юстиції в Одеській області відсутні актові записи цивільного стану про народження (смерть) відносно [PERSON], [INFO] (а.с.68). Відповідно до статті 74 Цивільно-процесуального кодексу України від зі змінами та доповненнями (далі - ЦПК України), то в даному випадку відповідач повідомлений належним чином про час, день та місце розгляду справи. Представник третьої особи - Заводівської сільської ради Березівського району в Одеській області у судове засідання 06.03.2017 року не з'явився, разом з тим 06.03.2017 року на адресу суду надійшло клопотання від сільського голови Буряк О.М. вих. №32 від 01.03.2017 року, в якому зазначив, що вищевказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] придбаний [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2012 року у [PERSON] На даний час житловий будинок перебуває у володінні [PERSON], використовується нею за призначенням, ведеться підсобне господарство, сплачуються кошти за електропостачання, водопостачання та земельний податок. Також зазначили, що заперечень щодо задоволення позовних вимог немає, просить розглядати справу за їхньої відсутності (а.с.80). Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача у заяві (а.с.81). Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши думку голови Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області викладену ним в його клопотанні від 01.03.2017 року, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Згідно ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа мас право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з листопада 2012 року позивач відкрито володіє майном, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS], площею 61.9 кв.м.- користується ним, доглядає його, проводить ремонтні роботи; відповідач долею будинку не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівли-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами. З матеріалів справи вбачається, що вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями належав [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.09.2012 року (а.с.8), витяг про державну реєстрацію прав від 17.09.2012 року (а.с.9) та технічний паспорт (а.с.5-7). За договором купівли-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобов'язується сплатити за нього визначену грошову суму. Як встановлено судом, [PERSON] 20.11.2012 року платно, за 14000 грн. купила у відповідача житловий будинок за адресою: [ADDRESS], про що свідчить розписка (а.с.10), а відповідач у свою чергу передала його у власність позивачу. Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачав кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на приміщення його власником не висунуте. Судом також встановлено, що згідно Інформаціної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.55) відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та заборон відчуження - відсутні. Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення. Відповідно до ст.201 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося часткове його виконання. Відповідно до ро'зяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з метою подальшого його нотаріального посвідчення, однак остання відмовила посилаючись на незадовільний стан здоров'я та зайнятість. Останній раз позивач 12.11.2014 року письмово звернулась до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору (а.с.12) , однак відповіддю від 14 грудня 2014 року [PERSON] відмовила у його нотаріальному посвідченні, зазначивши що продала вказаний будинок за розпискою від 20.11.2012 року, а тому не має претензій до позивача. На даний час місце знаходження відповідача не відоме. Такі дії порушують права позивача, у зв'язку з чим вона не може здійснити реєстрацію права власності на будинок. Судом також встановлено, що згідно клопотання голови Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області від 01.03.2017 року (а.с.80) зазначено, що вищевказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] придбаний [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2012 року у [PERSON] На даний час житловий будинок перебуває у володінні [PERSON], використовується нею за призначенням, ведеться підсобне господарство, сплачуються кошти за електропостачання, водопостачання та земельний податок (а.с.80). Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним». Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Сторонами розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Отже, на переконання суду, у цій справі [PERSON] за допомогою належних та допустимих доказів довела обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 листопада 2012 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту написання розписки ухилився від нотаріального посвідчення цього договору, а на теперішній час виконати ці дії неможливо, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS].площею 61.9 кв.м.,

Outcome: approved