Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позивач в позові посилається на те, що між позивачем та [PERSON] 25 квітня 2018 року було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позики, позивач надав [PERSON] грошові кошти в сумі 300 000 грн., останньою датою повернення позики визначено 25.12.2018 рік. На виконання умов договору позики, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність. У випадку відсутності у поручителя грошових коштів для виконання зобов`язань за договором позики, позикодавець має право звернути стягнення на майно поручителя. В подальшому відповідач та [PERSON] звернулись до позивача клопотанням про відтермінування строку виконання зобов`язань за договором позики з підстав складного матеріального становища. За результатом перемовин, позивач, [PERSON] та відповідач 22.12.2018 року домовились про укладання додаткової угоди до договори позики та договору поруки відповідно до умов яких було внесені зміни до пункту 7.5 договору позики та пункту 1.2. Договору поруки, а саме, сторони визначили, що останній строк поверненні позики є 24.03.2021 року. Станом на 24.03.2021 рік, [PERSON] повідомила, що не зможе повернуті вчасно суму грошових коштів отриманих по договору позики. З метою відновленого свого права, позивач звернувся з вимогою до відповідача щодо виконання зобов`язань за договором поруки. За результатом спілкування, відповідач відмовила в отримання вимоги, а також повідомила, що відмовляється від виконання своїх зобов`язань за договором позики оскільки у відповідача відсутні грошові кошти та остання не вбачає підстав повертати грошові кошти які не отримувала. Крім того відповідач повідомила, що застрахувалась від ризиків звернення стягнення на майно відповідача, а саме, подарувала свій будинок своїй близькій особі, в наслідок чого позивач може взагалі забути про отримання від відповідача будь-яких грошей. На підтвердження своїх слів, відповідач надала копію договору дарування укладеного 04.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що укладений договір є фіктивним, тобто укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, за результатом укладання якого вбачається формальний перехід права власності на домоволодіння від [PERSON] до [PERSON] з метою уникнення юридичної відповідальності [PERSON] по договору поруки яким забезпечується договір позики та в той же час [PERSON] продовжує користуватися цим домоволодінням, веде господарство, тобто після відчуження домоволодіння не настали будь-які правові наслідки позбавлення [PERSON] права власності на нерухоме майно. Позивач зазначає, що в оскаржуваному правочині внутрішня воля [PERSON] до [PERSON] не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, укладаючи оскаржуваний правочин, знали заздалегідь, що він не буде виконаний у майбутньому. [PERSON] звертаючись до позивача з клопотанням про внесення змін договору поруки та договору позики ввела в оману позивача заздалегідь знаючи, що не буде виконувати зобов`язання за договором поруки. На підставі наведених обставин, позивач звертається до суду та прохає визнати договір дарування укладений 04.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Морозова О.Ю. заперечила проти позову, зазначивши, що оспорюваний договір укладено між сторонами за взаємним волевиявленням, у відповідності до вимог законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 18.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] в якому він заперечив проти позову, зазначивши, що дійсно [PERSON] здійснила відчуження свого будинку на користь [PERSON] з якою в неї теплі стосунки з метою недопущення настання негативних наслідків за договором поруки. 13.08.2021 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з`явилася, 18.11.2021 року надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без її участі, у заяві зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 25 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав [PERSON] грошові кошти в сумі 300 000 грн., останньою датою повернення позики визначено 25.12.2018 р. (а. с. 7-9). На виконання умов договору позики, 25 квітня 2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність. У випадку відсутності у поручителя грошових коштів для виконання зобов`язань за договором позики, позикодавець має право звернути стягнення на майно поручителя (а. с. 10-11). 22.12.2018 року позивач, [PERSON] та [PERSON] уклали додаткові угоди до договору позики та договору поруки відповідно до умов яких було внесені зміни до пункту 7.5 договору позики та пункту 1.2 договору поруки, а саме, сторони визначили, що останній строк повернення позики є 24.03.2021 року (а. с. 12-13). 04.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS] , яке належало на праві власності [PERSON] (а. с. 14-15). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Частиною 1, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1, 2, ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Виходячи з обставин встановлення судом зловживанням сторонами матеріальними правами, суд дійшов наступного висновку. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу. Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Вказаний правовий висновок зазначено в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на фіктивність вчинення зазначеного правочину через наявність у сторони договору дарування боргових зобов`язань. Визнання позову [PERSON] щодо недійсності правочину [PERSON] та [PERSON] , свідчать про однонаправленність їхніх дій. Очевидно, що дії відповідача [PERSON] суперечать її попередній поведінці, при укладенні оспорюваного договору і є недобросовісними, свідчать про домовленість [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо подання вказаного позову та відсутності відповідного спору між вказаними сторонами. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із зловживанням матеріальними правами.

Outcome: dismissed