Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

10.02.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 18412,55 грн., посилаючись на те, що 16.09.2007 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір на суму 1281,58 грн. зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В обґрунтування позову позивач зазначає, що підписанням заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" (Стандарт) складає між Банком і ним Договір. Цими умовами договору визначено порядок погашення заборгованості, якій відповідачем не дотримано. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, на їх задоволенні наполягала. Відповідачка у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала по мотивам того, що у неї на утриманні знаходиться дві неповнолітній дитини, тому коштів на сплату кредиту у неї нема. Крім того, вона зазначила, що жодної оплати за цим договором не проводила. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та з'ясувавши обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.09.2007 року [PERSON] було підписано заяву на отримання строкового кредиту в ПАТ КБ "ПриватБанк". Підписанням цієї заяви вона приєдналась до публічного договору із Банком на отримання кредиту на Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка" (Стандарт)), які існували на той час. Тобто, [PERSON] погодилась на укладення договору кредиту із банком саме на тих Умовах, які діяли на той час. Згідно із зазначеною заявою від 16.09.2007 року, цей строковий кредитний договір укладався сторонами строком на 12 місяців до 16.09.2008 року включно. У відповідності до п.5.5. Умов "Розстрочка" (Стандарт), що діяли на час підписання спірного договору, термін позовною давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, нейстойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Так, у відповідності з ч.1 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. За таких обставин, суд вважає за необхідне застосування до правовідносин, які виникли між сторонами строку позовної давності визначеного сторонами у договорі, до якого приєдналась [PERSON], а саме - п'ятирічний строк. Суд частково погоджується із розрахунками заборгованості, які висунуті позивачем, оскільки вважає, що розрахунок процентів за користування кредитом повинен бути припиненим із дня закінчення дії цього договору. Так, станом на 16.09.2008 року розмір нарахованих процентів становив 1119,64 грн., а тому вимоги про стягнення процентів в сумі 5000,81 в решті частині є неправомірними. Після закінчення дії договору нарахуванню підлягають лише неустойка та певні цивільні санкції, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Разом з цим суд в задоволенні позову відмовляє у повному обсязі, у зв'язку із пропуском строку позовної давності, якій за домовленістю сторін становив саме п'ят років. При цьому суд виходить з приписів п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", про те, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторін у спорі (п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року). Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо), положення зазначеної вище норми закону застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, судом встановлено, що за Умовами кредитного публічного договору "Розстрочка" (Стандарт), до якого 16.09.2007 року на 12 місяців приєдналась [PERSON], сторонами було обумовлено п'ятирічний строк позовної давності, якій збіг 01.09.2013 року, з урахуванням строку договору. Отже, звернувшись до суду із наявним позовом 10.02.2014 року, позивачем пропущений строк позовної давності, у зв'язку із чим, з урахуванням також положень ст. 267 ЦК України, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому, суд критично ставиться до посилань представника банку про необхідність застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки були проведені зарахування певних сум у березні-травні 2010 року. Судом встановлено, що ці зарахування здійснювалися поза волею [PERSON], без її згоди та відома. За таких обставин вважати ці дії такими, що свідчать про визнання [PERSON] свого боргу, підстав не мається. Зазначена норма свідчить про необхідність вчинення саме боржником певних дій, які б свідчили про визнання нею боргу. В даному випадку це є штучним утворенням обставин задля подовження строку позовної давності, що не передбачено договором і законом. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed