Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким після збільшення позовних вимог просив стягнути з нього заборгованість за кредитно-заставним договором №LGХRFB606820367 від 21 серпня 2009 року у розмірі 46594 (сорок шість тисяч п'ятсот дев'яносто чотири) гривні 58 (п'ятдесят вісім) копійок, з якої: 3603 (три тисячі шістсот три) гривні 05 (п'ять) копійок - це заборгованість по кредиту; 96 (дев'яносто шість) гривень 55 (п'ятдесят п'ять) копійок - це заборгованість по процентах за користування кредитом; 1122 (одна тисяча сто двадцять дві) гривні 22 (двадцять дві) копійки - це заборгованість з комісійної винагороди за надання фінансового інструменту; 39077 (тридцять дев`ять тисяч сімдесят сім) гривень 78 (сімдесят вісім) копійок - це сума пені за невиконання грошових зобов'язань за договором; 2694 (дві тисячі шістсот дев'яносто чотири) гривні 98 (дев'яносто вісім) копійок - це сума штрафу за невиконання грошових зобов'язань за договором, яка складається з фіксованої суми - 500 (п'ятсот) гривень та 2194 (дві тисячі сто дев'яносто чотири) гривні 98 (дев'яносто вісім) копійок - у вигляді 5% від заборгованості. Про місце, день та час розгляду справи по суті сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 30 жовтня 2014 року для розгляду справи по суті особи, які беруть участь у справі, не з'явились. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без участі представника банку на підставі наявних у справі доказів. Відповідач також подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі та участі його представника. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а справа розглядалась без участі усіх осіб, які беруть участь у справі. У судовому засіданні 23 жовтня 2014 року, в якому представник позивача брав участь, він наголошував на тому, що між банком та відповідачем був укладений кредитно-заставний договір, який містить усі істотні умови для договорів такого виду. Відповідач своїм власним підписом підтвердив згоду на те, що його заява, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) і Тарифи складають між ним та банком кредитно-заставний договір. Банк взяті на себе зобов'язання із видачі кредиту виконав, а відповідач по його поверненню у строки, встановлені договором - ні. Тому саме на підставі умов укладеного між сторонами договору у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, процентів за його користування і комісійної винагороди за надання фінансового інструменту. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобов'язань, банк користуючись своїм правом просить стягнути заявлені суми. При цьому наполягав на тому, що строки позовної давності не сплинули, оскільки договором передбачено строк у 5 років. Відповідач у судовому засіданні 23 жовтня 2014 року, в якому він брав участь, наголошував на тому, що ніяких договорів він не підписував. Він підписував тільки заяву позичальника, яка є в матеріалах справи. Факт виконання банком обов'язку з видачі грошових коштів у розмірі 3924 (три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні підтвердив. Факт сплати тільки одного щомісячного платежу 25 вересня 2009 року на загальну суму 440 (чотириста сорок) гривень визнав. Як і визнав те, що має борг перед банком у вигляді інших неповернутих своєчасно щомісячних частин кредиту та несплачених процентів за його користування. Нарахування та стягнення банком комісійної винагороди за надання фінансового інструменту вважає безпідставним, оскільки будь-яких документів, які б давали банку право на це, він не підписував. Необхідність сплати неустойки усвідомлює, але лише за невиконання грошових зобов'язань щодо повернення кредиту та процентів за його користування. При цьому суму неустойки просив зменшити, а по можливості звільнити від її сплати з огляду на його скрутний фінансовий стан. Також вказував на те, що з 03 жовтня 2011 року постійно проживає у місті Києві, тому що має там постійне місце роботи. Представник відповідача у судовому засіданні 23 жовтня 2014 року, в якому він брав участь, наголошував на тому, що юридично між позивачем та відповідачем договору про надання кредиту укладено не було. Підписуючи текст заяви позичальника, відповідач не бачив того, що підписує, оскільки у нього хворий зір. Для стягнення заявлених банком грошових коштів не має підстав, оскільки він пропустив строк позовної давності. Але при цьому, як і його довіритель, просив зменшити розмір неустойки, а по можливості звільнити від її сплати з огляду на його скрутний фінансовий стан. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]), 21 серпня 2009 року звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання заяви позичальника №LGХRFB606820367 від 21 серпня 2009 року, якою просив видати йому строковий кредит у розмірі 3924 (три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні з метою придбання товару (а.с.4). Підписавши заяву позичальника №LGХRFB606820367 від 21 серпня 2009 року, [PERSON] підтвердив, що він ознайомився та згодний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), які були надані йому у письмовій формі. При цьому підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, перелік витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та інше. А також підтвердив те, що заява позичальника, разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) і тарифами, складає між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с.4). За кредитно-заставним договором Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит у розмірі 3924 (три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні на строк 12 місяців, з 21 серпня 2009 року по 21 серпня 2010 року включно, шляхом перерахування: 3924 (три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні на рахунок №260034793, відкритий у ОД «Райффайзен Банк Аваль», з призначенням платежу "Перерахування коштів згідно рахунку-фактури № Рубеж-520 від 21.08.2009р."; а [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути кредит зі сплатою відсотків у розмірі 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, сплачувати щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 102 (сто дві) гривні 02 (дві) копійки, шляхом сплати кожного місяця, з 21 по 27 число кожного місяця (починаючи з 21.09.2009р.), платежу у розмірі 438 (чотириста тридцять вісім) гривень 14 (чотирнадцять) копійок (а.с.4,5-7,41,43,45). Двадцять п'ятого серпня 2009 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" перерахував 3924 (три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні на рахунок №260034793, відкритий у ОД «Райффайзен Банк Аваль», з призначенням платежу "Перерахування коштів згідно рахунку-фактури № Рубеж-520 від 21.08.2009р." (а.с.37). Двадцять п'ятого вересня 2009 року [PERSON], трьома платежами на загальну суму 440 (чотириста сорок) гривень, виконав свій обов'язок по сплаті щомісячного платежу у вересні 2009 року (а.с.38-39). Третього квітня 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким після збільшення позовних вимог просив стягнути з нього заборгованість, що виникла за кредитно-заставним договором №LGХRFB606820367 від 21 серпня 2009 року (а.с.1-2,88-89). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на повернення відповідачем, як боржником у цьому зобов`язанні, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, комісійної винагороди, а також неустойки. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. Згідно з положеннями частини першої статі 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. При цьому з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Так, 21 серпня 2008 року [PERSON] та Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" уклали змішаний кредитно-заставний договір №LGХRFB606820367, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредиту) банк взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит у розмірі 3924 (три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні, а [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду за надання фінансового інструменту на умовах, визначених заявою позичальника, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) і тарифами (а.с.4,5-7,41,43,45). Сторони договору встановили, що банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування: 3924 (три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні на рахунок №260034793, відкритий у ОД «Райффайзен Банк Аваль», з призначенням платежу "Перерахування коштів згідно рахунку-фактури № Рубеж-520 від 21.08.2009р.". Факт виконання банком як кредитодавцем вказаного зобов'язання підтверджується меморіальним ордером (а.с.37). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони кредитно-заставного договору, встановили, що кредит надається позивачем строком на 12 місяців, з 21 серпня 2009 року по 21 серпня 2010 року включно, при цьому позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти (із розрахунку у розмірі 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом) та щомісячну комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 102 (сто дві) гривні 02 (дві) копійки, шляхом сплати кожного місяця, з 21 по 27 число кожного місяця (починаючи з 21.09.2009р.), платежу у розмірі 438 (чотириста тридцять вісім) гривень 14 (чотирнадцять) копійок (а.с.4,5-7,41,43,45). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Відповідач за період з 21 серпня 2009 року по 21 серпня 2010 року своє грошове зобов'язання із сплати щомісячного платежу, який включає в себе сплату щомісячної частини кредиту, процентів за користування кредитом та комісійної винагороди за надання фінансового інструменту, виконав тільки один раз у вересні 2009 року, що визнав у судовому засіданні, і тому відповідача слід визнати таким, що порушив взяте на себе грошове зобов'язання. З огляду на це, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем права позивача, як кредитора у грошовому зобов'язанні, на отримання від відповідача, як боржника у цьому зобов'язанні, наданого йому кредиту, сплати процентів та комісійної винагороди за надання фінансового інструменту згідно встановленого сторонами графіку. Доводи відповідача щодо того, що ним не було підписано будь-яких документів, які б надавали право позивачу нарахувати та стягнути з нього комісійну винагороду за надання фінансового інструменту, спростовуються змістом укладеного між сторонами кредитно-заставного договору. При цьому суд враховує, що умови цього договору в частині нарахування зазначеної комісії не суперечать умовам законодавства України про захист прав споживачів, що діяли на момент укладення сторонами договору. А факт його укладення підтверджується наданими позивачем документами, що спростовує доводи представника відповідача про те, що юридично між позивачем та відповідачем договору про надання кредиту укладено не було. Що стосується доводів представника відповідача з приводу того, що його довіритель має хворобу зору, а тому не міг побачити, що він підписує, будь-якими належними, достовірними та допустимими доказами не підтверджується. Оскільки докази, надані представником у вигляді копії медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] з поставленим діагнозом, свідчать про те, що цей діагноз поставлено 25 жовтня 2013 року, а договір між сторонами було укладено 21 серпня 2009 року, тобто за 4 роки до цього, а докази про існування хвороби очей на той момент, при цьому яка б унеможливлювала самостійне бачення відповідачем, суду не надані. Також суд враховує й те, що під час судового засідання, в якому відповідач брав участь, він засвідчив, що за допомогою окулярів може прочитати текст підписаної ним заяви, яка була надана йому судом. За таких обставин суд вважає, що позивач довів наявність у нього права вимоги до [PERSON] щодо сплати ним боргу у розмірі 4821 (чотири тисячі вісімсот двадцять одна) гривня 82 (вісімдесят дві) копійки, який складається з: 3603 (три тисячі шістсот три) гривні 05 (п'ять) копійок - борг по кредиту; 96 (дев'яносто шість) гривень 55 (п'ятдесят п'ять) копійок - борг по процентах за користування кредитом; 1122 (одна тисяча сто двадцять дві) гривні 22 (двадцять дві) копійки - борг з комісійної винагороди за надання фінансового інструменту. Поряд з цим для судового захисту будь-якого цивільного права, зокрема і для права вимоги боргу, для звернення до суду з вимогою, цивільним законодавством України встановлено певний строк - позовну давність (частини перша статті 256 ЦК України). З огляду на зміст вимоги позивача, яка полягає у стягненні боргу, який виник у зв'язку із невиконанням щомісячних грошових зобов'язань у передбачений сторонами в договорі строк, на таку вимогу поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої починається зі спливом строку виконання грошового зобов'язання (частина п'ята статті 261 ЦК України). При цьому суд враховує, що згідно положень частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Дійсно, обґрунтовуючи пропуск позовної давності позивачем щодо зазначених вимог указаними нормами права, представник відповідача подав заяву на застосування строків позовної давності. Однак представником відповідача не враховано положення частини першої статті 259 ЦК України, відповідно до яких позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Так, положеннями укладеного сторонами кредитно-заставного договору у письмовій формі (пункт 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)), сторони збільшили позовну давність по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом комісійної винагороди за надання фінансового інструменту шляхом її встановлення у 5 (п'ять) років. А з огляду на те, що право вимоги уплати боргу у вигляді першого несплаченого щомісячного платежу виникло у банку 28 жовтня 2009 року, позовна давність за вимогою щодо уплати щомісячного жовтневого платежу 2009 року спливає тільки у жовтні 2014 року, а банк подав позов про стягнення боргу у квітні 2014 року (а.с.1-2). Тому, позовна давність до вимог банку про стягнення боргу у розмірі 4821 (чотири тисячі вісімсот двадцять одна) гривня 82 (вісімдесят дві) копійки, який складається з: 3603 (три тисячі шістсот три) гривні 05 (п'ять) копійок - борг по кредиту; 96 (дев'яносто шість) гривень 55 (п'ятдесят п'ять) копійок - борг по процентах за користування кредитом; 1122 (одна тисяча сто двадцять дві) гривні 22 (двадцять дві) копійки - борг з комісійної винагороди за надання фінансового інструменту, застосованою бути не може. І тому у задоволенні заяви представника відповідача про застосування позовної давності до вказаних вимог слід відмовити. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, кредитно-заставним договором №LGХRFB606820367 від 21 серпня 2009 року (зокрема пунктом 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)) сторони встановили, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою (а це і повернення кредиту частинами, і сплати процентів, і сплата комісійної винагороди за надання фінансового інструменту - щомісячно до 27 числа) позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 1,25% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Також умовами пункту 5.3. зазначених Умов сторони погодили, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 (п'ятсот) гривень та 5% від суми заборгованості. При цьому, пунктом 5.5. цих же Умов сторони збільшили позовну давність по вимогах про стягнення неустойки (пені та штрафу) шляхом її встановлення у 5 (п'ять) років. Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором №LGХRFB606820367 від 21 серпня 2009 року (а.с.90-92), виписки по рахунку [PERSON] (а.с.38-39), з якої вбачається, що сплата позивачем мала місце лише один раз на суму 440 гривень, позичальник належним чином не виконував взяті на себе грошові зобов'язання згідно графіку (а.с. 4,41), у тому числі більше ніж на 30 днів. У зв'язку з чим банк правомірно використав своє право, встановлене договором на нарахування неустойки у вигляді пені та штрафу, які склали розмір: 39077 (тридцять дев`ять тисяч сімдесят сім) гривень 78 (сімдесят вісім) копійок та 2694 (дві тисячі шістсот дев'яносто чотири) гривні 98 (дев'яносто вісім) копійок, відповідно. Тут суд враховує, що зауваження з приводу порядку обчислення пені та штрафу на підставі умов договору від відповідача та його представника не надходило. При цьому судом враховано, що штраф та пеня є різновидами такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як неустойка, а тому їх одночасне застосування і стягнення не призводить до подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому не свідчить про порушення положень частини першої статті 61 Конституції України. Поряд з цим, відповідач та його представник просили застосувати суд положення частини третьої статті 551 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, постановою від 03 вересня 2014 року (справа №6-100 цс14), Верховний Суд України, задовольняючи заяву про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми матеріального права, висловив наступну правову позицію: частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків; отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. При цьому суд враховує, що Верховний Суд України вказав на те, що поширення дії норми матеріального права на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках є неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права. А рішення суду касаційної інстанції, який погодився з висновками першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для зменшення розміру пені, оскільки відповідач із такою заявою не звертався, - скасував. За таких обставин суд вважає, що слід застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України, які передбачають право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Застосовуючи вказану норму матеріального права суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджується сума збитків позивача у розмірі: 4821 (чотири тисячі вісімсот двадцять одна) гривня 82 (вісімдесят дві) копійки, з яких: 3603 (три тисячі шістсот три) гривні 05 (п'ять) копійок - неповернутий боржником кредит, що являється реальним збитком, а також 96 (дев'яносто шість) гривень 55 (п'ятдесят п'ять) копійок - несплачені боржником проценти за користування кредитом, і 1122 (одна тисяча сто двадцять дві) гривні 22 (двадцять дві) копійки - несплачена ним комісійна винагорода за надання фінансового інструменту, які являються упущеною вигодою. Також матеріалами справи підтверджується, що розмір неустойки у вигляді пені та штрафу, яку позивач просить стягнути складає: 41772 (сорок одна тисяча сімсот сімдесят дві) гривні 76 (сімдесят шість) копійок, що значно перевищує розмір доведених збитків. Наявність інших обставин, які мають істотне значення - матеріалами справи не підтверджується. Тому з огляду на встановлене і загальні засади цивільного законодавства, що встановлені статтею 3 ЦК України, зокрема справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки у вигляді пені та штрафу до рівня понесених позивачем збитків, що складає 4821 (чотири тисячі вісімсот двадцять одна) гривня 82 (вісімдесят дві) копійки. Таким чином, суд вважає що позивачу слід присудити до стягнення з відповідача на підставі кредитно-заставного договору №LGХRFB606820367 від 21 серпня 2009 року, борг у розмірі 9643 (дев`ять тисяч шістсот сорок три) гривні 64 (шістдесят чотири) копійки, який складається з: 3603 (три тисячі шістсот три) гривні 05 (п'ять) копійок - це борг по кредиту; 96 (дев'яносто шість) гривень 55 (п'ятдесят п'ять) копійок - борг по процентах за користування кредитом; 1122 (одна тисяча сто двадцять дві) гривні 22 (двадцять дві) копійки - борг з комісійної винагороди за надання фінансового інструменту; 4821 (чотири тисячі вісімсот двадцять одна) гривня 82 (вісімдесят дві) копійки - неустойка за невиконання грошових зобов'язань по договору. Тобто позовні вимоги підлягають задоволенню у присудженому судом розмірі. А у задоволенні решти позовних вимог, тобто у стягненні неустойки в більшому розмірі, слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз'яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у пункті 39 Постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», зокрема в частині того, що якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 465 (чотириста шістдесят п'ять) гривень 58 (п'ятдесят вісім) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.14,93), вони підлягають стягненню на користь позивача у повному обсязі.

Outcome: partial