Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

В позові до суду позивач вказав, що 25.05.2017 року Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» підтвердило, що приймає пропозицію [PERSON] на укладення угоди про надання особистого кредиту №500593822. Підставою для угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно якого він отримав персональний кредит в розмірі 32410 грн. під 12.99 відсотків річних, із фіксованою ставкою. Дата повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій визначено 24 травня 2019 року. Оферта на укладення угоди про надання особистого кредиту та Акцепт пропозиції про укладення Угоди про надання особистого кредиту складають єдиний документ Угоду про надання особистого кредиту. Вважає, що при наданні кредиту порушено його права, як споживача, а саме. - у п. 14 Акцепту спірного договору позивач начебто підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі із умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство та нормативні документи НБУ, які йому нібито роз'яснені, зрозумілі та додаткового тлумачення не потребують, він із ними погодився. Також він ознайомлений із умовами Договору про комплексне банківське обслуговування, зокрема положеннями, що регулюють порядок та умови надання кредиту фізичним особам, здійсненням договірного списання тощо, які оприлюднені на Інтернет сторінці банку. Проте в порушення ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» фактично працівники ПАТ «Альфа Банк» перед укладанням кредитного договору не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. Не існує будь - якого окремого документу, де викладена інформація передбачена вищезазначеними законами, на якому б стояв підпис позивача про ознайомлення з такою інформацією. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Позивач зазначає, що він не тільки не мав часу прочитати Акцепт пропозиції про укладання угоди, додаток №1 до Угоди та Договір добровільного страхування, а й не міг це зробити фізично через дрібний шрифт вказаних документів; - відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови підпункту д) п.3 Акцепту, оскільки в ньому встановлено вимогу щодо сплати комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, яка складає 950 грн., щомісячно, виходячи з того, що згідно Правил надання банками України споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. - в порушення норм встановлених ч.1 ст.61 Конституції України, умовами п.11 Акцепту передбачено подвійну відповідальність за порушення виконання умов договору. Так за кожне допущене позивачем прострочення платежу він сплачує банку штраф в розмірі 50 грн., також якщо прострочення платежу триває п'ять і більше календарних днів він сплачує банку штраф у розмірі 150 грн.. за кожний день допущеного прострочення платежу; - мають місце порушення норм встановлених п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а саме, п.12.1 Акцепту, кредитор погоджується внести застереження про те, що судовий захист прав та законних інтересів Банку, пов'язаний із наданням кредиту та розгляд і вирішення всіх невирішених сторонами шляхом переговорів, спорів, які виникають чи можуть виникнути з питань виконання, зміни, розірвання Угоди про надання кредиту відбувається у постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту. Вважає, що банк може подати заяву до Третейського суду де може бути розглянута справа у спорах що можуть стосуватися прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Разом з тим, розгляд Третейськими судами спорів про захист прав споживачів Законом «Про третейські суди» заборонено. - умовами спірного договору порушено також норми встановлені ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» а також ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, під час підписання договору позивачеві пояснили, що якщо він не погодиться на послуги добровільного страхування, кредит він не отримає, він не міг ознайомитися із умовами договору через дрібний шрифт та швидкоплинність розгляду процедури розгляду пропозиції, а тому вважає, що відповідачем нав'язано йому послуги страхування. І як наслідок, умови договору в цій частині він вважає несправедливими. З огляду на вищезазначене, позивач просить визнати недійсним Кредитний договір № 500593822 від 23.05.2017 року. Позивач в судове засідання не з'явився, направили до суду клопотання про розгляд справи без його участі вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідач в судове засідання не з'явився про день та час розгляду справи вчасно повідомлений, направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Перевіривши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом із копії наданого позивачем Акцепту пропозиції про укладення Угоди про надання особистого кредиту та додатку №1 до Угоди про надання кредиту (а.с.10-12) встановлено, що 25.05.2017 року Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» підтвердило, що приймає пропозицію [PERSON] на укладення угоди про надання особистого кредиту №500593822. Підставою для угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно якого він отримав персональний кредит в розмірі 32410 грн. під 12.99 відсотків річних, із фіксованою ставкою. Дата повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій визначено 24 травня 2019 року. Водночас, позивач просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року визнати договір, укладений між сторонами 23.05.2017 року недійсним. Згідно преамбули вказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року (далі - Постанова № 9) відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Проте відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір було укладено у письмовій формі. Згідно п. 13 Акцепту пропозиції передбачено, що угода набуває чинності з моменту підписання банком Акцепту та перерахування Банком кредитних коштів за реквізитами, що вказані в п.5 цього Акцепту пропозиції про укладення угоди про надання кредиту, а тому, і позивач цього не заперечує, вказаний Договір є укладений. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Проаналізувавши зміст укладеного сторонами спірного договору, судом встановлено, що відповідно до п. 5 Кредитного договору підписанням цього договору позивач підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає законодавство України, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ. Крім того, спірний Кредитний договір містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі (а.с.10). Отже судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти та виконував умови договору; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у пунктах 3.1 Акцепту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Належних та допустимих доказів на спростування цього висновку позивачем не надано. А тому посилання позивача на порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення спірного договору є необґрунтованими та безпідставними. Також позивач вважає несправедливими умови підпункту д) п.3 Акцепту, оскільки в ньому встановлено вимогу щодо сплати комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, яка складає 950 грн., щомісячно, у кредитному договорі оплати щомісячної комісії за управління кредитом та кредитними грошовими коштами, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення позичальником кредиту. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Статтею 203 ЦК України передбачено що, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Із врахуванням вищевказаних правових норм, суд приходить до висновку, що передбачена умовами кредитного договору (п.п д) пунктом 3.1) щомісячна сплата комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 950 грн. є несправедливою умовою договору та відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" пункт 3.1 кредитного договору від 23.05.2017 року №500593822 у цій частині повинен бути визнаний недійсним. Пунктом 11 Акцепту Кредитного договору передбачено, що у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 50,00 грн. за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів. У випадку прострочення платежу більше ніж 5 календарних днів, додатково до вказаного вище штрафу, позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 150,00 грн. за кожний випадок порушення. Згідно з положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З аналізу вказаної норми вбачається, що забороняється саме притягнення до юридичної відповідальності одного й того ж виду за одне правопорушення. Однак встановлення в договорі умов про відповідальність за порушення зобов'язання не свідчить про фактичне притягнення до всіх видів такої відповідальності. Посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду України від 11.10.2017 у справі № 347/1910/15-ц є безпідставним, оскільки у зазначеній справі розглядалися позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не про визнання договору недійсним, як у цій справі. Пунктом 6 Кредитного договору сторонами встановлено третейське застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди». Позивач вважає, що в цій частині спірний договір суперечить ст. 6 вказаного закону, а тому підлягає визнанню його недійсним. Відповідно до ст. 17 ЦПК України (в редакції до 15.12.2018) сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно із діючим ЦПК України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. Згідно з частиною 1 ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 5 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. За таких умов посилання позивача на недійсність кредитного договору в цій частині є безпідставними. Позивачем укладено з ПрАТ «СК «Альфа Страхування» договір добровільного страхування життя № 248.500593822.111 від 23.05.2017 року (а.с. 12). Підписуючи договір страхування позивач підтвердив, що укладання договору страхування з його боку було добровільним і здійснювалось за його бажанням, він ознайомлений з правилами страхування та розуміє їх зміст, і цілком та повністю погоджується з ним. Правовідносини, які виникли між сторонами, пов'язані із страхуванням життя та укладеним договором, врегульовані ЦК України і Законом України «Про страхування». Частиною 1 ст.1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У відповідності до вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.998 ЦК України, договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: його укладено після настання страхового випадку; об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Отже, позивачем не надано суду обґрунтування з посиланням на докази, які б вказували на недійсність договору добровільного страхування життя від 23.05.2017 року. Згідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З вказаними умовами та порядком споживчого кредитування банку [PERSON] ознайомився та погодився, про що свідчить його підпис на вказаних документах. Позивач отримав кошти та виконував умови договору. Доказів того, що його примусили отримати кредит, чи не дали часу на ознайомлення з кредитним договором не надано. Крім того, позивач, як споживач, міг протягом 14 днів з моменту отримання коштів звернутися до банку і розірвати даний кредитний договір. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed