Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача за несвоєчасне виконання договірних зобов»язань пеню в розмірі трьох відсотків вартості послуг за кожний день прострочення у відповідності до п.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за період з 18.07.2015 року по 19.07.2016 року у розмірі 4 798 990 грн. 80 коп. В подальшому позивач доповнив позовні вимоги, крім вказаної вище суми просив стягнути на його користь з відповідача суму інфляційних у розмірі 360 тис. 108 грн. 37 коп. та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 10 тис. 803 грн. 25 коп., а всього 370 тис. 911 грн. 62 коп. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що між ним та ТОВ «Харківжитло», 10.01.2006 року був укладений договір пайової участі у будівництві № 45/57 житлового багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS]. Відповідно до умов договору позивач зобов'язаний був внести і вніс на розрахунковий рахунок ТОВ «Харківжитло» пайовий внесок в розмірі 438264 грн., що на день укладання договору складало 86 785 (дол. США), відповідач, в свою чергу, зобов'язався завершити будівництво об'єкту у 2-му кварталі 2009 року. По завершенню будівництва позивачу повинна була виділитися в натурі, із створеної учасниками спільної часткової власності, трикімнатна квартира будівельний номер 45/57 у будинку за адресою [ADDRESS], на четвертому поверсі, загальною проектною площею 102,10 кв.м. Позивач зазначає, що він виконав взяті за договором зобов'язання, своєчасно сплатив вартість обраного об'єкта, відповідач прийняв сплачені кошти та закріпив за ним конкретний об'єкт, а саме зазначену квартиру. Проте взяті на себе зобов'язання щодо введення в експлуатацію об'єкта будівництва у другому кварталі 2009 року та передачу його під заселення, відповідач до теперішнього часу не виконав, що є істотним порушенням умов договору. У зв»язку з невиконання відповідачем свої зобов»язань позивач змушений звернутися до суду. Позивач вважає, що на правовідносини, що склалися між ним та відповідачем поширюються норми ЗУ «Про захист прав споживачів» та з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі трьох відсотків вартості послуг за кожний день прострочення у відповідності до п.5 ст. 10 ЗУ « Про захист прав споживачів» за період з 18.07.2015 року по 19.07.2016 року у розмірі 4 798 990 грн. 80 коп. ( 438*264*3%*365 днів). Крім того, просив стягнути на його користь інфляційні, сума яких складає 360 тис. 108 грн. 37 коп., а також, 3% річних від простроченої суми: 360 тис. 108 грн. 37 коп.*3%=10 тис. 803 грн. 25 коп. (десять тисяч вісімсот три гривні 25 коп.), а всього 370 тис. 911 грн. 62 коп. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на те, що відповідачем неналежним чином виконується укладений договір щодо своєчасного введення будинку в експлуатацію та передачі квартири. Представник відповідача позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що на правовідносини, які виникли між ТОВ «ХАРКІВЖИТЛО» та позивачем не поширюються норми ЗУ «Про захист прав споживачів» та просив застосувати до вимог строки позовної давності. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 10 січня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Харківжитло» був укладений договір пайової участі у будівництві №45/57. З вказаного договору вбачається, що його предметом є домовленість сторін спільно діяти на підставі об'єднання своїх пайових внесків для досягнення спільної мети: будівництво та введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Згідно п.3.1. вказаного договору до обов'язків позивача входило внесення грошових коштів (пай) загальна сума якого на дату укладання договору склала 438 264 грн., що на день укладення договору рівнялось 86785 у.о. Відповідач, в свою чергу, зобов'язався по закінченню будівництва виділити позивачу з багатоквартирного будинку за вищевказаною адресою в натурі його частку у вигляді трикімнатної квартири будівельний номер 45/57 у будинку за адресою [ADDRESS], на четвертому поверсі, загальною проектною площею 102,10 кв.м., та у відповідності до п.2.4. завершити будівництво Об'єкту в другому кварталі 2009 року. На підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань по договору, щодо внесення грошових коштів 29.01.2007 року [PERSON] на депозитний рахунок відповідача було внесено 86 785 у.о. (в доларах США), що в еквіваленті складало 438 264 грн., що підтверджується відповідною довідкою в матеріалах справи. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо завершення будівництва у другому кварталі 2009 року та передачі позивачу квартири, відповідно до умов укладеного з [PERSON] договору. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області 04.12.2013 року, встановлено порушення зобов'язань відповідачем за договором від 10.01.2006 року №45/57, стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь позивача пеню за прострочення виконання зобов'язань за період з лютого 2012 року по січень 2013 у розмірі 65739.78 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25.04.2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області 09.07.2014 року, вирішено стягнути з ТОВ «Харківжитло» на користь позивача пеню за прострочення виконання зобов'язань за період з лютого 2013 року по січень 2014 у розмірі 60840,64 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16.03.2015 року, вирішено стягнути з ТОВ «Харківжитло» на користь позивача пеню за прострочення виконання зобов'язань за період з лютого 2014 року по січень 2015 у розмірі 96346.03грн., 3% річних та суму інфляційних за період з липня 2009 року по грудень 2014 року у сумі 28867.73 грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області 09.07.2014 року було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16.03.2015 року в частині стягнення 3% річних та суму інфляційних за період з липня 2009 року по грудень 2014 року у сумі 28867.73 грн., в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов'язань за період з лютого 2014 року по січень 2015 у розмірі 96346.03грн. залишено без змін. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21.03.2016 року стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь [PERSON] пеню за прострочення виконання зобов'язань за період з лютого 2015 року по січень 2016 у розмірі 227681 грн. 15 коп. Відповідно до п.10.3 договору № 45/57 у разі порушення ТОВ «Харківжитло» своїх зобов'язань відповідно до п. 2.4 (строк закінчення будівництва - 2-й квартал 2009 року), більш ніж на 90 банківських днів, товариство сплачує пайщику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми фактично внесених пайщиком грошових коштів за кожний день прострочення, починаючи з 91-го дня. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в договорі передбачений строк його виконання, то він підлягає виконанню в цей строк. У ст. 612 ЦК України чітко визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання по номінальній вартості на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися у випадках та в порядку, встановленими законом. Відповідно до ст.533 ЦПК України грошове зобов'язання має бути виконано в гривнях, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На підставі зазначеного розраховує пеню, виходячи із внесеної позивачем суми у розмірі 438264 грн. При цьому, як слідує з тексту позовної заяви, позивач, зробив висновок, що з відповідача у відповідності до п.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» на його користь потрібно стягнути за кожний день прострочення виконання умов договору пеню в розмірі трьох відсотків вартості послуги (будівництва та введення в експлуатацію будинку № [ADDRESS]), згідно договору №45/57 за один рік. Однак, суд вважає безпідставними вимоги про стягнення пені відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відносини з придбання нерухомості шляхом прийняття участі у будівництві мають специфічні ознаки. Договір про участь у будівництві не має ознак договору підряду, тому що учасник не є замовником будівництва та не має земельної ділянки, ні проектно-кошторисної документації. Цей договір не має ознак купівлі-продажу, оскільки предмет договору відсутній, його належить створити. Договір про участь у будівництві - це договір, який передбачає об»єднання внесків багатьох осіб з метою будівництва об»єкту нерухомості з наступною передачею кожному з них його частки, тобто він має ознаки договору про спільну діяльність. Пайовим або дольовим будівництвом називається форма інвестиційної діяльності, при якій забудовник для зведення того або іншого об'єкту залучає грошові кошти громадян. У свою чергу, громадянин, що вклав свої гроші у будівництво на підставі договору, стає учасником пайового будівництва житла. Отже, уклавши договір інвестування у нерухомість та управління майном, позивач та відповідач стали учасниками інвестиційного процесу, і правовідносини, що виникли між ними, регулюються спеціальними законами, зокрема, Законом України«Про інвестиційну діяльність» та «;Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», які встановлюють загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва об'єкта нерухомості та особливості управління цими коштами. Згідно із ст. 2 даного Закону управителем є фінансова установа, що здійснює управління майном, отриманим у довірчу власність за договором управління майном. Договір управління майном - це угода, за якою установник управління передає управителеві в довірчу власність майно з метою досягнення визначених ним цілей і встановлює обмеження щодо окремих дій управителя з управлінням цим майном. Об'єктом є нерухомість, будівництво якої організує забудовник, а фінансування робить управитель за рахунок отриманих в управління коштів. Так, в разі укладання договору купівлі-продажу майнових прав, продавець за яким призупинив будівництво та прогнози одержати майно у власність негативні, а покупцю, який є споживачем згідно із Законом України "Про захист прав споживачів", слід звертатися до суду з вимогами про визнання умов договору недійсними з огляду на їх несправедливість, а також доводити нечесну підприємницьку практику з боку продавця й на цій підставі вимагати повернення коштів. Згідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Метою діяльності, яку здійснює забудовник, є будівництво будинку, а не окремої квартири. Замовником будинку є особа, яка має земельну ділянку, надану в користування для будівництва об»єкта рішенням міської ради, та розроблену проектну документацію, узгоджену з державними органами у встановленому порядку. Позивач не має ніякого відношення ні до земельної ділянки, ні до проекту будівництва. Він самостійно не визначає, якими буде будинок та не впливає на прийняття містобудівних, архітектурних, конструктивних, технічних, технологічних рішень та кошторису об»єкту, які містяться в проектній документації. Він лише приймає рішення щодо вибору запропонованої забудовником частини об»єкта. Ст. 15 ЦК України гарантує кожній особі право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Ст. 16 ЦК України передбачає право кожній особі звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Підставою для застосування цього способу захисту є наявність заподіяної особі майнової шкоди .Так, зокрема підстави для відшкодування заподіяної шкоди передбачені за порушення таких договірних зобов»язань, як: договір купівлі-продажу (ст. 661, п. 3 ст. 678, 700 ЦК); договір дарування (ст. 721 ЦК); договір найму (ст. 766, 768, 776, 780 ЦК), договір підряду (ст. 848-850, 852, 858 ЦК) та ін. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі Виходячи з позову, суд зауважує, що коли інвестиції не застраховані від фінансового ризику, положення договору викладені не досить чітко і коректно, або не передбачена повною мірою відповідальність забудовника за неналежне виконання своїх зобов'язань, єдиним виходом у даному випадку є звернення з позовною заявою до суду з посиланнями на Закон України "Про захист прав споживачів". В п.5 ст.10 цього Закону, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Однак, застосування його є безпідставним. Пункт цієї статті застосовується в тому випадку, коли відносини не врегульовано. Отже, на правовідносини, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем і відповідачем 10 січня 2006 року укладено договір пайової участі у будівництві за №45/57 житлового квартирного будинку за адресою : [ADDRESS]. Згідно ст.9 цього Договору, щодо порядку вирішення спорів, п.п.9.1 вказує, що у всьому іншому, що не передбачено справжнім Договором, сторони керуються діючим законодавством України. Відповідальність передбачена п.10.3 договору № 45/57 у разі порушення ТОВ "Харківжитло" своїх зобов'язань. Сторони встановили розмір пені у п.10.3. Позивач неодноразово звертався до суду з посиланням саме на цей пункт. З врахуванням усіх рішень судів він стягнув пеню в розмірі на загальну суму 450 604 грн. 60 коп. Щодо стягнення, відповідно до ст. 625 ЦК України індексу інфляції за прострочення виконання зобов»язання і 3% річних слід вказати наступне. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачена ст. 625 ЦК відповідальність застосовується до правовідносин зобов»язального характеру , які виникають із приводу грошових забовязань. З огляду на положення ст.ст. 524, 533-535,625 ЦК України грошовими є зобов»язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті) , тобто будь-яке зобов»язання щодо сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов»язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Підставою застосування ст. 625 ч.2 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов»язання. Тобто порушенням грошового зобов»язання є невиконання боржником обовязку сплатити кошти. Між сторонами виникли зобов»язання за договором про часткову участь у будівництві, за умовами якого забудовник зобов»язувався звести обєкт будівництва у строк, визначений договором, і передати його замовникові, однак, на порушення умов договору, свої зобов»язання не виконав. Таким чином, спір між сторонами виник унаслідок невиконання відповідачем умов договору щодо передання об'єкта будівництва у власність позивачу, а не внаслідок невиконання боржником грошового зобов»язання. Що до даних правовідносин не застосовується ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки ці правовідносини не є грошовими. Тобто, договором №45/57 передбачені умови, згідно з якими відповідач несе відповідальність. В свою чергу, суд не може погодитись з посиланнями представника відповідача [PERSON], про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного. З аналізу ст. 256, ч. 3 ст. 267 ЦК України, вбачається, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість, чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивуючи свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову, суд відмовляє у його задоволенні з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску строків позовної давності. На підставі викладеного, суд вважає позов необґрунтованим та відмовляє в його задоволенні за безпідставністю.

Outcome: dismissed