Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

У травні 2021 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися з позовом до суду Семенівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Семенівська державна нотаріальна контора Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування на об`єкти самочинного будівництва. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 26.05.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] телефонограмою від 03.09.2021 просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] заявою від 09.07.2021 року просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила позов задовольнити (а.с. 59). Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Грущенко С.Г. в судовому засіданні просив позов задовольнити. Представник відповідача Семенівської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області просив розглянути справу без участі свого представника на підставі наявних у справі (а.с. 61). Представник третьої особи Семенівської державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Решта С.М. заявою від 07.08.2021 року просила розглянути справу без її участі, винести рішення на розсуд суду (а.с. 63). Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення, зокрема у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК\~України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла мати позивача [PERSON] [PERSON] . 06.11.2006 [PERSON] був складений заповіт, де вказано, що усі права та обов`язки, які належать їй на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповідає сину [PERSON] . Даний заповіт посвідчено державним нотаріусом Семенівської державної нотаріальної контори Трембач Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2156. Після смерті [PERSON] на підставі заповіту спадщину прийняв її син [PERSON] (а.с. 14). Заяву про прийняття спадщини також подав син спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який станом на 23.01.2011 року мав інвалідність 2 групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , у зв`язку з чим, за законом мав право на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 ЦК України, однак [PERSON] [INFO] помер. Донька померлого [PERSON] [PERSON] є спадкоємицею майна [PERSON] . Дочка спадкодавця [PERSON] , [INFO] , яка на час відкриття спадщини була непрацездатною за віком, спадщину не прийняла, що підтвердила своєю заявою. Відповідно до спадкової справи [PERSON] набув право власності на оформлення спадщини на 5/6 частку спадкового майна, яке залишилося після [PERSON] , а [PERSON] набув право на оформлення спадщини на 1/6 частку спадкового майна, яке залишилося після [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається, зокрема, із житлового будинку [ADDRESS] . В вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Решти С.М. з метою оформлення вказаного житлового будинку [ADDRESS] в якості спадкового майна, але йому було відмовлено в оформленні спадкових справ у зв`язку з тим, що вказаний житловий будинок має не узаконені будівлі (а.с.\~29). Померла [PERSON] здійснивши самочинне будівництво, належним чином не набула на нього право власності. Згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 09.10.1999 року [PERSON] отримала у власність спадкове майно після смерті свого чоловіка [PERSON] , яке складається з Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані в [ADDRESS] . Інша Ѕ частина житлового будинку належить [PERSON] згідно договору на право забудови житлового будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 02.08.1955 року, який посвідчений державним нотаріусом Семенівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1806/1. Відповідно до довідки КП "Лубенське МБТІ" від 09.07.2020 року за № 21-Т, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в КП "Лубенське МБТІ" зареєстровано в книзі № 1 за реєстровим № 84 ( сарай "Д", сарай "И", літня кухня "К" побудовано без дозвільних документів. Згідно інформаційної довідки ФОП [PERSON] від 01.07.2020 року за № 157, у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] замощення І демонтовано, прибудова "в-1" вона ж прибудова "б1", сарай "Б" він же сарай "Б, б2", сараї "Д", "И" та "К" побудовані без дозвільних документів. Згідно звіту про оцінку майна ФОП [PERSON] ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] складає 93400,00 грн. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОН № 238859 від 23.09.2020 року [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] земельну ділянку площею 0,991 га, кадастровий номер 5324555100:30:006:0095, розташована в [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 225290617 від 23.09.2020 року [PERSON] на праві власності володіє земельною ділянкою площею 0,991 га, кадастровий номер 5324555100:30:006:0095, розташовану в [ADDRESS] , розмір частки 5/6. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 236102801 від 09.12.2020 року [PERSON] на праві власності володіє земельною ділянкою площею 0,0991 кадастровий номер 5324555100:30:006:0095, розташована в [ADDRESS] , розмір частки 1/6. Отже провести узаконення самочинного збудованих будівель на вищевказаний житловий будинок за померлою [PERSON] , як цього вимагає чинне законодавство, неможливо. Відповідно до ст. 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, згідно яких є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.\~392\~ЦК\~України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221 Цивільного кодексу України далі ЦК). Частиною 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст.\~4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тому, позивач по справі, не маючи інших можливостей набути своє законне право, з огляду на ст.4 ЦПК України, і звернулася до суду за захистом свого права та законного інтересу. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Крім того відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визнання права власності на майно. Відповідно ч.1,ч. 3 та ч.5\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, закріпленим у частині другій\~статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас згідно з частиною третьою\~статті 376 ЦК України\~право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об`єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Із контексту частин третьої та четвертої\~статті 376 ЦК України\~випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої\~статті 376 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою. Частина третя\~статті 376 ЦК України, на відміну від частини п`ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Згідно з п. 6 вказаної Постанови право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень\~статті 1218 ЦК\~та з\~рахуванням роз`яснень,\~наданих у\~пункті 7\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від:\~30\~травня 2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування».\~Це майно\~не є\~об`єктом\~права власності,\~воно не\~може бути\~предметом поділу\~та встановлення\~порядку користування\~в судовому\~порядку;\~на нього\~не може\~бути звернено\~стягнення за\~виконавчими документами,\~у тому\~числі пВідповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376\~ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Пунктом 14 Постанови передбачено, що суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Стороною позивачів в ході розгляду справи не доведено набуття права власності у встановленому законом порядку спадкодавцем на самочинні об`єкти нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , крім того, суду не надано доказів того, що остання за життя зверталася до відповідних органів з метою введення вказаних об`єктів в експлуатацію в порядку, визначеному законом, а наданий стороною позивача технічний паспорт на будинок, виготовлений на його замовлення, на переконання суду, лише фіксує наявність та/або відсутність об`єктів нерухомості за вказаною адресою, однак, не є доказом того, що дані будівлі зведено із дотриманням технічних та будівельних норм, а також позивачем не надано належних доказів, що земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво, була надана спадкодавцю саме для забудови та була використана останнім за її цільовим призначенням. Крім того,\~суду не\~надано належних\~та допустимих\~доказів того,\~що спадкодавцю\~було відмовлено\~компетентним органом\~у сфері\~містобудування у\~прийнятті до\~експлуатації самочинних\~забудов у\~вказаному домоволодінні\~та доказів\~того,\~що самочинно\~збудовані спадкодавцем\~прибудови не\~порушують права\~інших осіб\~і відповідають\~будівельним,\~архітектурним,\~санітарним,\~екологічним та\~іншим нормам\~і правилам,\~державним стандартам. Судом встановлено, що відсутні підстави для оформлення права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме сарай (позначений в технічному паспорті літерою "Д"), площею 10,0 м.кв., сарай (позначений в технічному паспорті літерою "И"), площею 20,5 м.кв., літню кухню (позначений в технічному паспорті літерою "К"), площею 30,4 м.кв, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , як спадкових прав позивача в порядку спадкування після смерті [PERSON] , оскільки спадкодавець не набув у встановленому порядку права власності на них, отже самочинні побудови не входить до складу спадщини. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на самочинно збудовані будівлі. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку, що позивач вважається такою, що прийняла спадщину, а також те, що спадкодавець не набув у встановленому порядку права власності на самочинні побудови.

Outcome: partial