Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Кирнасівської селищної ради та Тульчинської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай), мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення правління КСП "Кирнасівка" від 27.03.1995 позивача прийнято в члени господарства на роботу на посаду ветфельдшера з 18.03.1995. В подальшому, 23.06.1995 він звільнився з роботи за власним бажанням, але 20.07.1995 знову прийнятий на посаду ветфельдшара в дане господарство та працював там до 30.01.1996. Потім звільнився за власним бажанням, але, при цьому, заяви про вихід (виключення) з членів КСП не подавав, продовжував бути членом господарства аж до його ліквідації, приймав участь у житті колективу. Державний акт на право колективної власності на землю підприємство отримало 04.06.1996. Під час проведення розпаювання та після видачі державного акту, позивач продовжував бути членом КСП "Кирнасівка", а тому повинен був бути включений у списки осіб, які мали право на отримання земельної частки (паю). Так, як після складання і затвердження списків осіб, які мали право на отримання земельної частки (паю) він перейшов на іншу роботу, то йому про затвердження даних списків і про те, що він у них не був включений, нічого не було відомо. В даний час від осіб, які стали членами КСП одночасно з ним, йому стало відомо про те, що він мав право на отримання земельної частки (паю), але не був включений у списки. Вважає, що його мали включити у списки, оскільки на момент проведення розпаювання земель та видачі державного акту, він був членом КСП. Оскільки про те, що позивача не включено до списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), йому стало відомо лише в даний час, тому він вважає, що строк звернення до суду ним пропущено з поважних причин. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом. Просить поновити йому строк звернення до суду та визнати за ним право на земельну частку (пай) без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу Кирнасівської селищної ради Тульчинського району, в розмірі 2,6800 в умовних кадастрових гектарах, який виділявся на момент розпаювання КСП "Кирнасівка", смт. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області. Відповідно до надісланого Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області відзиву на позовну заяву (а.с. 46-51), який суд розцінює як пояснення щодо позову, оскільки дана установа є третьою особою у справі, а не відповідачем, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області зазначає, що позивача звільнено з роботи 30.01.1996, а Державний акт на право колективної власності на землю КСП "Кирнасівка" від 04.06.1996. Позивач вказує на те, що йому стало відомо, що його не включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), лише зараз, однак не зазначає жодної вагомої підстави пропуску строку позовної давності більш ніж на 20 років. Звертає увагу суду на пункт 6 листа ВСУ від 29.10.2008 № 19-3767/0/8-08, в якому зазначено, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно: перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", відповідно до п. 2 якого, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського колективу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали у ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому, слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК, чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними; досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14.02.1992 № 2114-ХІІ "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принцип формування спільної власності та права членів щодо неї; з`ясовувати коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. З прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 (яким внесено зміни до Земельного кодексу України, які набрали чинності з 01.01.2013), розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Однак, щодо земель колективної власності, лише з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошенню в Україні", який набув чинності з 01.01.2019, було внесено зміни до частини 5 та 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), відповідно до яких, виключно сільські, селищні та міські ради наділені повноваженнями щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток паїв, а також повноваженнями щодо розпорядженнями нерозприділених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв). Даний Закон є спеціальним законом щодо порядку та процедури виділення власникам земельних паїв в натурі із земель, що належали сільськогосподарським підприємствам на праві колективної власності. Враховуючи, що виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості здійснюється із земель колективної власності колишнього КСП "Колос", а не із земель державної власності, розпорядником таких земель є відповідна сільська рада, а не Головне управління Держгеокадарстру у Вінницькій області. Вищевказаними нормами Закону чітко визначено, що лише органом місцевого самоврядування здійснюється прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Тобто Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є лише розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населеного пункту. З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні позову, розгляд справи здійснювати у відсутність представника управління. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, на задоволенні позову наполягли, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Судові витрати представник позивача просив залишити за останнім. Представник відповідача Кирнасівської селищної ради в судовому засідані позов не визнала, суду пояснила, що у КСП на той час були свої дані і розпайовувались на той час землі, що підлягали розпаюванню. Було створено комісію та спілку співвласників майна. Також був статут, відповідно до якого, до списків розпаювання не входили ті члени КСП, які мало пропрацювали на підприємстві. Так як позивач на підприємстві пропрацював менше року, його до даних списків внесено не було. У Кирнасівській селищній раді на сьогоднішній день відсутні вільні землі, щоб надати їх позивачу, землі запасу становлять 269 га. Представник відповідача - Тульчинської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 89). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він прийшов з армії у 1995 році і потім став разом з позивачем працювати у КСП. Він пропрацював там два роки, а позивач трохи менше. Про те, що позивач не включений у списки, вони вели розмову приблизно років три тому назад, коли зустрілися у селі. Останній раз вони про це говорили місяць тому. Свідок повідомив позивача, що йому (свідку) наділена земля ще з того часу як він став працювати на підприємстві. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії протоколу № 5 від 27.03.1995 засідання правління КСП "Кирнасівка" (а.с. 7-12), слухали заяву [PERSON] про прийом його на роботу ветфельдшером, вирішили: прийняти [PERSON] на роботу ветфельдшером з 18.03.1995 і в члени господарства. Відповідно до копії протоколу № 9 від 15.06.1995 засідання правління КСП "Кирнасівка" (а.с. 13), слухали заяву [PERSON] про звільнення його з роботи за власним бажанням, вирішили: звільнити [PERSON] з роботи за власним бажанням з 23.06.1995. Відповідно до копії протоколу № 10 від 24.07.1995 засідання правління КСП "Кирнасівка" (а.с. 16-19), слухали заяву [PERSON] про прийом його на роботу ветфельдшером, вирішили: прийняти дану особу на роботу ветфельдшером з 20.07.1995. Зазначене у протоколах підтверджується також інформацією з архівного сектору Тульчинської райдержадміністрації № 80 від 26.03.2020 (а.с. 20), наданої на запит позивача. Відповідно до архівної довідки КУ "Тульчинський районний трудовий архів" № 109 від 30.03.2020 (а.с. 21), у протоколах загальних зборів колгоспників, правління колективного сільськогосподарського підприємства "Кирнасівка" смт. Кирнасівка за 1996-1997 роки відомостей про звільнення з роботи та вихід з членів КСП "Кирнасівка" [PERSON] , 1974 року народження, не зазначено. Щодо реорганізації колгоспу на території смт. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області зазначено, що на території села Кирнасівка у 1930 році організовано три колгоспи: імені Кірова, "Більшовик" і "Жовтень". У 1956 році на основі рішення загальних зборів колгоспників, колгосп "Жовтень" об`єднався з колгоспом "Більшовик" і прийняв назву імені ХХ з`їзду КПРС с. Кирнасівка. У 1958 році колгосп імені ХХ з`їзду КПРС об`єднався з колгоспом імені Кірова і був названий імені ХХІ з`їзду КПРС. У 1987 році колгосп імені ХХІ з`їзду КПРС розкрупнено на два самостійних господарства, залишивши попередню назву колгоспу. На підставі рішення загальних зборів від 07.02.1994, колгосп ім. ХХІ з`їзду КПРС реорганізовано в КСП "Кирнасівка". Відповідно до рішення загальних зборів від 15.12.1999 КСП "Кирнасівка" реорганізовано у СТОВ "Кирнасівка". Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 20.11.2008 СТОВ "Кирнасівка" ліквідовано. На базі земельних та майнових паїв, за рішенням загальних зборів уповноважених співвласників від 31.03.2005, створено СФГ "Лан". Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на адвокатський запит № 0-2-0.37-37/118-20 від 31.03.2020 (а.с. 23), державний акт на право колективної власності на землю КСП "Кирнасівка" серії ВН000017 виданий 04.06.1996 (а.с. 24-25). У списку громадян, які мають право на отримання сертифікату на земельну частку (пай) при паюванні земель КСП "Кирнасівка", [PERSON] відсутній. Також, він відсутній у акті розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів від 2001 року. Середній розмір паю на момент розпаювання КСП "Кирнасівка" становив 2,6800 грн. Копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 25.06.1993 (а.с. 26-27), підтверджено, що позивач [PERSON] з 18.03.1995 прийнятий на роботу у КСП "Кирнасівка" на посаду ветфельдшера, 23.06.1995 звільнений з роботи за власним бажанням, 20.07.1995 знову прийнятий на роботу у КСП "Кирнасівка" на посаду ветфельдшера, 30.01.1996 звільнений з роботи за власним бажанням. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі визнання права. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Земельного кодексу України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 № 720/95. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання прав, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України. У відповідності до п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995, паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Згідно з п. 2 вищевказаного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельні частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) відповідно до ч. 1 ст. 2 вищевказаного Закону є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай). Пунктом 17 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, який набрав чинності в 2002 році передбачено, що відповідно до формулювань Указу Президента України від 08.08.1993 № 720/95 слід розуміти, що сертифікат на право на земельну частку (пай) має не правовстановлююче, а правопосвідчувальне значення, тобто право на земельну частку (пай) виникає у члена господарства з моменту виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку (пай) та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом. Таким чином, будь-яких обмежень щодо тривалості трудового стажу члена КСП при внесенні його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), діюче законодавство не містить. Отже, оскільки позивач на час отримання КСП "Кирнасівка" державного акту на право колективної власності на землю та складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) був членом КСП "Кирнасівка", тому він, відповідно, мав право на земельну частку (пай). Відповідно до положень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. За таких обставин, суд приходить до висновку, що, хоч позивача і не було включено до списку, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, проте на час видачі вказаного державного акту він був членом КСП, що підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим, він набув права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, а відтак, його позовні вимоги є правомірними. В свою чергу, суд приймає до уваги аргументи представника третьої особи щодо застосування строку позовної давності, однак вважає можливим поновити позивачу строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається з показів свідка [PERSON] , в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач про порушення свого права, а саме про відсутність його у списках членів КСП, членом якого він залишався, і, відповідно, неможливість отримати право на земельну частку (пай), дізнався у 2017 році, а тому суд приходить до висновку, що він пропущений з поважних причин і підлягає поновленню. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006). Аналізуючи вищевикладене, виходячи з норм земельного законодавства щодо забезпечення рівності права власності на землю громадян, що визначено п.б ч. 1 ст. 5 ЗК України, суд вважає задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання за ним права на земельну частку (пай) в землях Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, що буде підставою для виділення йому в натурі (на місцевості) земельної ділянки, як власнику земельної частки (паю), із вказаних земель колективної власності, або земель запасу чи резервного фонду на території Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та прохання представника позивача залишити судові витрати за позивачем, суд залишає судові витрати за останнім.

Outcome: approved