Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

30 червня 2016 року [PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] міської ради\~Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх вимог, зазначила, що 04 червня 2015 року помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на рухоме та нерухоме майно, зокрема на: житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, м. Слов'янськ вул. Рязанська буд. 19, а також на житловий будинок та приватизовану земельну ділянку кадастровий №1420982300:02:000:0221 розташовані за адресою: Донецька область, Бахмутський район с. Дронівка вул. Верхня буд. 46, що належали батьку померлого [PERSON] який номер 28 березня 2011 року, після якого єдиним спадкоємцем був син померлого [PERSON], який спадщину прийняв але не встиг оформити правовстановлюючі документи на користь якого згідно із заявою посвідченою приватним нотаріусом від спадщини відмовилась [PERSON] дружина померлого батька, яка на даний час також померла. Позивачка спадщину прийняла, та у встановлені законом строки, 11 вересня 2015 року, за місцем відкриття спадщини звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], внаслідок чого була заведена спадкова справа №66/2015. Однак, 11 грудня 2015 року нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці було відмовлено, у звязку із відсутністю реєстрації права власності на вищезазначене нерухоме майно за спадкодавцем та запропоновано звернутися до суду. Житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, м. Слов'янськ вул. Рязанська буд.19 належить померлому на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих від 24 жовтня 1979 року, договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку посвідченим державним нотаріусом Першої [PERSON] ДНК від 20 листопада 1979 року. За життя спадкодавець акт прийому до експлуатації не отримав, право власності на зазначений житловий будинок не встиг зареєструвати в КП,«БТІ» та реєстраційній службі Міністерства юстиції України. 23 вересня 2015 року КП «БТІ» виготовлено технічний паспорт на вищезазначений житловий будинок який побудовано до 05 серпня 1992 року, тому вказаний житловий будинок на підставі технічного паспорту вважається введеним до експлуатації. Оскільки роком побудови будинку є 1979 рік, господарські будівлі та споруди побудовані також до 05 серпня 1992 року, то відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних(садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівельні споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19 березня 2013 №95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом Держбуду України 24 травня 2001 № 127, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001р. за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. Отже, вищезазначений спадковий житловий будинок не можна віднести до категорії самочинних, оскільки земельна ділянка надавалась спадкодавцю на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих від 24 жовтня 1979 року, будинок введено експлуатації. Житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, Бахмутський район с. Дронівка вул. Верхня буд. 46 належить батьку спадкодавця на підставі договору купівлі-продажу від 03 лютого 1984 року посвідчений секретарем виконкому Серебрянської сільської ради та зареєстрований відповідною Радою згідно ст. 227 ЦК УРСР (редакції 1963 року). Приватизована земельна ділянка належить батьку померлого на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 03 лютого 1997 року виданого Дронівською сільською радою. За життя спадкодавець не встиг, відповідно до діючого законодавства, зареєструвати своє право власності на вищезазначене нерухоме майно. Складність у оформленні спадкових прав полягає у тому, що звернувшись до нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавця. Враховуючи наведене, позивачка позбавлена можливості захистити свої спадкові права іншим шляхом аніж як через звернення до суду, у звязку із чим, вимушена була звернулася до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати за нею, як за спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON], який помер 04 червня 2015 року у місті Словянську Донецької області, право власності на: - житловий будинок літ. «А-1», розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ вул. Рязанська буд. № 19, загальною площею - 115.2 кв.м., житловою площею - 49.7 кв.м., з господарським будівлями та спорудами: гараж «Б», сарай «В», сарай «Г», сарай «Д», вбиральня-душ «Ж», ворота №1, огорожа № 2, № 3, № 4, № 5, замощення № 6, замощення №7; - житловий будинок літ. «А-1», розташований за адресою: Донецька область, Бахмутський район с. Дронівка, вул. Верхня буд. № 46, загальною площею - 47.2 кв.м., житловою площею - 25.8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами: літня кухня «Б,В», сарай «Г», погріб «Д», вбиральня «Е», огорожа № 1-3, замощення № 4-5; - земельну ділянку кадастровий № 1420982300:02:000:0221 розташовану за адресою: Донецька область, Бахмутський район с. Дронівська сільська рада, с. Дронівка вул. Верхня буд. № 46, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 04 грудня 2015 року, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, на адресу суду надано заяву з проханням розгляд справи проводити без участі представника Ради, рішення винести на розсуд суду з урахуванням наявних у справі матеріалів. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] доводилась дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про одруження [PERSON]: ІІ-НО № 441398 (а.с. 16). Згідно із свідоцтвом про народження [PERSON]: ГД №374335, батьками [PERSON] записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). 04 червня 2015 року, [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії: І-НО №907408 (а.с. 11)). Після його смерті відкрилась спадщина на рухоме та нерухоме майно, зокрема на: житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, м. Слов'янськ вул. Рязанська буд. 19, а також на житловий будинок та приватизовану земельну ділянку кадастровий №1420982300:02:000:0221 розташовані за адресою: Донецька область, Бахмутський район с. Дронівка вул. Верхня буд. 46, що належали батьку померлого [PERSON] який номер 28 березня 2011 року. Так, згідно із свідоцтвом про смерть [PERSON]: І-НО №519383, батько спадкодавця [PERSON] помер 28 березня 2011 року у с. Дронівка Артемівського р-ну Донецької області (а.с. 12). Відповідно довідки виконавчого комітету Дронівської сільської ради №01-24/162 від 15 травня 2016 року, за даними господарського обліку сільської ради (книга № 2, номер об'єкта господарського обліку 0065-1) місце проживання [PERSON] на день смерті 28 березня 2011 року було зареєстровано за адресою: [INFO]. [PERSON] на момент смерті був зареєстрований один. Власником житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,0821 га на момент смерті був [PERSON] (а.с. 30). Так, згідно із договором купівлі-продажу від 03 лютого 1984 року реєстровий №20, житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, Бахмутський район с. Дронівка вул. Верхня буд. 46 належить батьку спадкодавця на підставі договору купівлі-продажу посвідченого секретарем виконкому Серебрянської сільської ради та зареєстрований відповідною Радою згідно із ст. 227 ЦК УРСР (редакції 1963 року) під №20 (а.с. 33-34), що також стверджується повідомленням Відділу Держгеокадастру в Артемівському районі Донецької області №9-28-0.3-833/2-16 від 02 серпня 2016 року. Приватизована земельна ділянка належить батьку померлого на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 03 лютого 1997 року ІІІ-ДН №168178 виданого Дронівською сільською радою, площею 0.0821 га. кадастровий №1420982300:02:000:0221 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 35, 36), що також стверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1401931732016 від 12 квітня 2016 року (а.с. 28). Після смерті [PERSON], єдиним спадкоємцем після нього є його син [PERSON], оскільки згідно із заявою від 27 серпня 2011 року, посвідченою приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] за №3896, дружина спадкодавця [PERSON] відмовилась від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті її чоловіка на користь їх сина - позивача [PERSON] (а.с. 37). 28 березня 2011 року [PERSON] звернувся до Другої артемівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], за наслідками якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 51697335 та зареєстровано її в Спадковому реєстрі за № 51697335. Наведене також стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №44614890 від 29 липня 2016 року наданою на адресу суду Другою Бахмутською державною нотаріальною конторою, згідно даних якої, після смерті [PERSON] 28 березня 2011 року, було заведено спадкову справу № 51697335, та матеріалами спадкової справи № 51697335 наданої на запит суду. Згідно із даними спадкової справи інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. Житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ вул. Рязанська буд. 19 належить померлому [PERSON] на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих від 24 жовтня 1979 року, договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку посвідченого державним нотаріусом Першої [PERSON] ДНК від 20 листопада 1979 року реєстровий № 5394 (а.с. 13-14, 15). 14 листопада 1988 року на вказаний житловий будинок №46 по вул. Верхній с. Дронівка Бахмутського району Донецької області був складений технічний паспорт, тому вказаний житловий будинок на підставі технічного паспорту вважається введеним в експлуатацію (а.с. 25-27). За життя спадкодавець акт прийому до експлуатації не отримав, право власності на зазначений житловий будинок за адресою: Донецька область, м. Словянськ вул. Рязанська буд. 19, не встиг зареєструвати в КП,«БТІ» та реєстраційній службі Міністерства юстиції України. Згідно із довідкою КП «БТІ» по м. Словянську Донецької області №176-2/0.83/01 від 12 липня 2016 року, дані відносно зареєстрованих прав власності на житловий будинок за адресою: Донецька область, м. Словянськ вул. Рязанська буд. 19, - відсутні. 23 вересня 2015 року у КП «БТІ» на зазначений житловий будинок на замовлення позивачки [PERSON] був виготовлений технічний паспорт, що свідчить про введення його в експлуатацію. (а.с.21-24). За життя, спадкодавець [PERSON] не встиг, відповідно діючого законодавства, зареєструвати своє право власності на спадкове нерухоме майно після смерті батька [PERSON], у звязку із чим, при зверненні позивачки до нотаріальної контори, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, відповідно постанови приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу від 11 грудня 2015 року, про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно: житловий будинок №19 по вул. Рязанській м. Словянська Донецької області, який належав [PERSON], який помер 04 червня 2015 року; житловий будинок №46 по вул. Верхній с. Дронівка Артемівського району Донецької області, який належав померлому 28 березня 2011 року [PERSON], спадкоємцем якого був його син [PERSON], який спадщину прийняв, але не оформив свої спадкових прав; земельну ділянку №46 по вул. Верхній с. Дронівка Артемівського району Донецької області яка належала померлому 23 березня 2011 року [PERSON] спадкоємцем якого був його син [PERSON], який спадщину прийняв, але не оформив свої спадкових прав. Причиною відмови стала відсутність за ним державної реєстрації прав власності на вказані обєкти нерухомого майна (а.с. 32, 32 з.б.). Згідно із повідомленням Приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] №276/01-16 від 28 липня 2016 року, спадкова справа до майна померлого 04 червня 2015 року була заведена 11 вересня 2015 року на підставі заяви про прийняття спадщини дружини спадкодавця [PERSON] спадщину прийняла дружина спадкодавця [PERSON]. Діти спадкодавця [PERSON], та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь дружини спадкодавця. Зазначене стверджується також матеріалами спадкової справи, розпочатої 11 вересня 2015 року та внесеної до Спадкового реєстру за № 51697335 наданої на запит суду. Згідно із даними спадкової справи інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. Частина 1\~ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. Згідно із п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16\~ ЦПК України,\~ визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно ч. 4\~ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті у звязку з чим, на даний час, неможливо оформити право власності на спірний житловий будинок належний померлій, що дало б можливість позивачам отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця. За розясненнями, викладеними у п.3.1 Листа ВССУ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» видно: Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК. За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом ст. ч.4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції ЗУ № 1878-4 від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу\~ даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24 червня 2011 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних(садових)жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських(присадибних) будівель та споруд, прибудов до них, громадських будинків 1-ї та 2-ї категорії складності які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження\~ їх будівельних конструкцій. Документом, який\~\~\~ засвідчує\~\~\~ відповідність\~\~\~ закінчених та інженерних мереж будівництвом до\~ 5\~ серпня\~ 1992\~ року\~ індивідуальних\~ (садибних) житлових\~ будинків,\~ садових,\~\~ дачних\~\~ будинків,\~\~ господарських (присадибних)\~\~ будівель\~\~ і\~ споруд,\~ прибудов\~ до\~ них,\~ які\~ не підлягають\~ прийняттю\~ в\~ експлуатацію,\~\~ вимогам\~\~ законодавства, будівельних\~ норм,\~ державних\~ стандартів\~ і\~ правил,\~ зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на\~ нерухоме\~ майно,\~ є технічний\~\~\~ паспорт,\~\~\~ складений\~\~ за\~\~ результатами\~\~ технічної інвентаризації. Згідно із розясненнями Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У судовому засіданні достовірно встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя уклав договір, за яким йому була надана земельна ділянка у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку. За даними технічних документів, будинок побудований до 1992 року у 1979 році, що підтверджується даними технічного паспорту. Як достовірно встановлено у судовому засіданні на час побудови будинку позивачка [PERSON] перебувала із померлим [PERSON] у шлюбі з 1978 року. Відповідно норм КпШС України, визнавалось, що майно набуте під час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Отже позивачка [PERSON] є спадкоємцем першої черги, а також має право на частку в спільному майні подружжя у будинку, розташованому по вул. Рязанській, 19 у м. Словянську Донецької області. \~ Відповідно матеріалів спадкової справи інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. З огляду на викладене, судом встановлено, що будівництво житлового будинку, розташованого по вул. Рязанській, 19, у м. Словянську Донецької області, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом, як у розумінні діючого на час його побудови законодавства, так і у відповідності до норм Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року ) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте позивачка не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування та як частку у спільному майні подружжя відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. У звязку з цим, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є обєктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на цей будинок у порядку спадкування та як на частку у спільному майні подружжя. Щодо вимог в частині визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в с. Дронівка, вул. Верхня, 46, Бахмутського району Донецької області, - суд виходив з таких міркувань. Як достовірно встановлено у судовому засіданні право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в с. Дронівка, вул. Верхня, 46, Бахмутського району Донецької області, зареєстроване за [PERSON]. [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], який прийняв спадщину після смерті [PERSON], однак за життя право власності на успадковане майно не зареєстрував. \~При цьому, згідно із розясненнями, викладеними у п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно норм ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Враховуючи викладене, суд вважає, що житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в с. Дронівка, вул. Верхня, 46, Бахмутського району Донецької області, зареєстроване за [PERSON], увійшли до складу спадщини після смерті [PERSON] в силу ст. 1218, 1268 ЦК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved