Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до територіальної громади м. Луганська в особі управління комунальним майном Луганської міської ради та просить визнати за нею право власності на 1\\4 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. У підтвердження свої вимог позивач посилається на те, що [INFO] року померла [PERSON], [INFO] яка є її бабусею. До складу спадщини входить 1\\4 квартири [ADDRESS]. Зазначена частка квартири належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 лютого 1998 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду комбінату комунальних підприємств виробничого об'єднання «Луганськвугілля». Свідоцтво про приватизацію видане на підставі Розпорядження органу приватизації № 1083 від 04 лютого 1998 року. Спадкування після смерті бабусі здійснюється на підставі заповіту, який спадкодавець склала 24 вересня 2010 року. Заповіт посвідчено нотаріусом, інші спадкоємці за заповітом відсутні. На час смерті спадкодавця позивач проживала та була зареєстрованою разом з нею, однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у зв'язку з тим, що належним чином не були оформлені правовстановлюючі документи на квартиру. Представник позивача в судовому засіданні прохала задовольнити позов, обгрунтовуючи свої вимоги викладеними доводами у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку, прохав розглянути справу за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, беручи до уваги заяву представника відповідача, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON], оскільки судом встановлено наступні факти. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 10.10.2013 року, [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 9). Відповідно свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] у рівних частках серед інших співвласників, дане свідоцтво видане власнику частки у квартирі відділом по приватизації житлового фонду комбінату комунальних підприємств виробничого об'єднання «Луганськвугілля» (а.с. 10). Після смерті спадкодавця, позивач, як спадкоємець за заповітом, та особа, що проживала разом із спадкодавцем на час її смерті, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса від 13.05.2014 року їй було відмовлено у зв'язку з тим, що належним чином не були оформлені правовстановлюючі документи на спадкову частку квартири, а саме без дотримання вимог ст. 182 ЦК України (а.с. 16). Так. ч. 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Заповіт від імені [PERSON] посвідчено нотаріусом 24 вересня 2010 року (а .с. 17). Правовстановлюючим документом на зазначену квартиру є свідоцтво про право власності на житло від 04 лютого 1998 року видане органом приватизації, дана квартира в рівних частках належала [PERSON], батьку позивача [PERSON], матері позивача [PERSON] та позивачеві як об'єкт права спільної часткової власності (а.с. 13-14). Згідно цивільного законодавства, що діяло на час приватизації квартири в лютому 1998 року, а саме Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про власність», [PERSON] була власником 1/4 частки спірної квартири. Як вбачається з Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме пункту 3.1 при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. З змістом ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вбачається, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Крім того, суд враховує, що в Постанові №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 5 указано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Як передбачено ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Зазначена норма відсилає до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Таким чином квартира, що є предметом даних спірних відносин належить до об'єктів приватизації. Зі змісту ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Отже виникнення права власності на квартиру внаслідок приватизації державного (комунального) житлового фонду не залежить від державної реєстрації такого права. Згідно ч.5 ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно ст.12 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. У відповідності до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати за позивачем права власності на спадкове майно за заповітом. На підставі викладеного та

Outcome: approved