Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності. В направленому на адресу суду позові позивач зазначив, що після смерті її співмешканця, з яким вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах, [PERSON], який помер [INFO] року в селі Устивиця Великобагачанського району Полтавської області, залишилася земельна ділянка для ведення сільського господарства загальною площею 3,67 гектара, з яких: рілля - 3,67 гектара, яка розміщена на території Устивицької сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, що належала померлому згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Великобагачанської районної державної адміністрації 25 вересня 1996 року. Позивач зазначає, що з 1997 року відкрито та безперервно користується зазначеною земельною ділянкою, тобто понад 15 років, а тому вважає, що набув права власності в порядку набувальної давності на вказану ділянку на підставі ст. 344 ЦК України та 119 Земельного кодексу України, крім того посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 328, Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, ст. 116, 119, Прикінцевих і перехідних положень Земельного кодексу України, просить суд визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку. 24 січня 2018 року відповідно до ухвали суду, до участі у справі залучено, як третю особу, яка не заявляє самостійної вимоги щодо предмета спору - Устивицьку сільську раду Великобагачанського району Полтавської області (а.с. 83). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити на підставі обставин, викладених в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області, не прибув, подав до суду відзив в якому позовні вимоги позивача не визнав, вважав їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, зазначав, що відповідач діяв в межах повноважень, вказував, що не є належним відповідачем по справі, так як земельна ділянка не перебуває у власності держави, посилався на обставини, які викладені в письмовій заяві, яка подана до суду. Представник третьої особи - Устивицької сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Суд, заслухавши позивача [PERSON], представника позивача, представника третьої особи, показання свідків сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що за своє життя громадянин [PERSON], на підставі рішення Великобагачанської райдержадміністрації від 25 вересня 1996 року № 277, набув право на земельну частку (пай) на земельну ділянку, яка перебувала в колективній власності КСП "Нива", розміром 3,67 умовних кадастрових гектарів, яка розміщена на території Устивицької сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], який зареєстровано 27 грудня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № [NUMBER] (а.с. 5). [INFO] року в селі Устивиця Великобагачанського району Полтавської області помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 4). Після смерті [PERSON], спадщину після померлого ніхто не прийняв, що підтверджено відомостями із Спадкового реєстру (а.с. 110, 111). Станом на 14 липня 2017 року, як слідує із інформації, яка зазначена у відповідній довідці виданій Відділом у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, вартість земельної частки (паю) розміром 3,67 умовних кадастрових гектарів громадянина [PERSON], яка перебувала у колективній власності КСП "Нива", складає 120652,00 гривень (а.с. 10). Суд на підставі зазначених письмових доказів, які досліджені в судовому засіданні, приходить до висновків: 1) померла особа, яка мало право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яка знаходилася на території Устивицької сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, яка перебувала в колективній власності КСП "Нива" села Устивиця Великобагачанського району, процедуру приватизації за життя не завершила, свідоцтво про право власності на відповідну земельну ділянку не отримала та не зареєструвала; 2) межі земельної ділянки, що є предметом розгляду справи в суді, в натурі (на місцевості) визначені не були, що підтверджується, змістом інформації Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (а.с. 10), так і долученим до матеріалів справи викопіюванням з Проекту розташування земельної частки (паю) на території Устивицької сільської ради, яка належить [PERSON] (а.с. 6); 3) земельна ділянка не відноситься до земель державної чи комунальної власності, а рахується за фізичною особою, якій вона була передана у приватну власність на підставі відповідного рішення, і яка не завершила процедуру приватизації земельної ділянки, що підтверджується дослідженими письмовими доказами (а.с. 5, 10). Зазначене вище вказує не те, що земельна ділянка, яка є предметом спору, вже була передана у власність одній фізичній особі на підставі рішення відповідного органу, та не перебуває ані у державній власності, ані в комунальній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до вимоги абзацу 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Розділом III Земельного кодексу України врегульовані питання, що стосуються прав на землю. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. З аналізу наведених правових норм слідує, що набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) врегульовано саме нормами Земельного кодексу України та в порядку, визначеному цим кодексом. Аналізуючи зазначені вище норми, суд спирається на висновок зроблений колегією суддів Верховного Суду України, ухала від 30 травня 2007 року, справа № 6-29569св06, в якому зазначено, що зі змісту ст. 119 ЗК України, вбачається, що сама по собі наявність строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення у особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з вказаною статтею є лише підставою для звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотання щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. При цьому, земельна ділянка, яка вже була передана у власність одній особі на підставі рішення відповідного органу, не може бути передана у власність іншій особі лише в силу права, яке виникло у неї у зв'язку з набувальною давністю. Щодо посилання представника позивача на те, що позивач звертався до відповідача з відповідним зверненням в порядку ст. 116 ЗК України, для передачі йому у власність зазначеної вище земельної ділянки, на що посилався на відповідний письмовий доказ (а.с. 7), то суду зазначає, що на час подання відповідної заяви, як і на час розгляду справи в суді встановлено, що земельна ділянка не знаходиться у державній власності, а тому прийняття щодо неї будь-яких рішень відповідачем - Головним управління Держгеокадастру в Полтавській області, не відноситься до його повноважень, які визначені зокрема ст. ст. 116, 118, 121 Земельного Кодексу України. Аргумент представника позивача, що ст. 119 ЗК України фактично звужує права позивача по відношенню до ст. 344 ЦК України, суд до уваги не приймає, зважаючи, що саме ч. 1 ст. 344 ЦК України визначено, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється виключно законом. Інших підстав для виникнення у особи права власності на зазначену вище земельну ділянку, крім наявності строку набувальної давності, стороною позивача не наведено. Отримані в судовому засідання показання свідків сторони позивача на підтвердження добросовісності, відкритості та безперервності володіння позивачем земельної ділянки з моменту смерті [PERSON], тобто з [INFO] року, суд не аналізує, з огляду на те, що набувальна давність користування земельною ділянкою є лише підставою для звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотання щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а тому вочевидь є недостатньою обставиною для набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Стороною позивача, відповідно до принципу диспозитивності, обрано спосіб захисту свого цивільного права та інтересу, а тому суд розглядає справу в межах заявлених нею вимог, як того вимагає ст. 13 ЦПК України, та приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. Крім того, суд зазначає, що земельна ділянка, як встановлено в судовому засіданні, не відноситься до земель державної власності, а тому позов подано до неналежного відповідача, зважаючи, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. З огляду на вище зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed