Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

16.01.2015 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання шлюбного договору від 11.09.2014 року недійсним. Свій позов мотивує тим, що 11.09.2014 року між ним та відповідачем був укладений шлюбний договір. Даний правочин було вчинено під впливом обману та помилки, оскільки позивач вважав при укладенні договору, що передає право на майно у користь своєї доньки з метою припинення права на аліменти. Однак, відповідач звернулася до суду про стягнення з позивача аліментів. Даний правочин було вчинено сторонами без дозволу органу опіки та піклування. Станом на 11.09.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Крім того шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. В судове засідання позивач не з'явився, уповноважив на представництво своїх інтересів [PERSON] В судовому засіданні представник позивача подав уточнену позовну заяву, відповідно до якої зазначив, що шлюбний договір посвідчено нотаріусом 11.09.2014 року. За три дні до укладення шлюбного договору було ухвалено рішення про розірвання шлюбу. У судовому засіданні були присутні дві сторони і відповідач вказувала, що примирення між сторонами неможливе, а тому шлюб слід розірвати. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами досягнуто домовленості про утримання дитини відповідно до якої позивач залишив у власності відповідача майно, придбане подружжям за час шлюбу, як спосіб врегулювання питання про утримання дитини. Таким чином, правочин - шлюбний договір є удаваним. Однак, у даному випадку суд не може застосувати наслідки, передбачені ЦК України при укладенні удаваного правочину, оскільки такий суперечить законодавству, тому що був вчинений без дозволу органу опіки та піклування. Відповідач проти задоволення позову заперечила, подала письмове заперечення на позов, відповідно до якого зазначила, що хоча на момент укладення шлюбного договору і було ухвалено рішення про розірвання шлюбу, однак, воно не набрало законної сили. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що мала місце помилка, щодо істотних обставин правочину та для укладення правочину необхідно було отримати згоду органу опіки та піклування, однак, позивачем не доведено, що дійсно мала місце помилка, а згоди органу опіки та піклування для укладення шлюбного договору не потрібно. Оскільки позивач проживає у великому будинку, твердження про те що укладений правочин поставив його у вкрай невигідне становище не відповідає дійсності. Якщо позивач вважає, що даний правочин є удаваним, він повинен довести дану обставину. Також необхідно довести, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Однак, позивач не довів цих обставин. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на обґрунтування викладене у запереченні. Третя особа у судові засідання не з'являлася, подала клопотання про проведення судового розгляду справи у її відсутності, зазначивши, що при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Судом встановлено, що 11.09.2014 року між сторонами - було укладено шлюбний договір, який був посвідчений державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори 11.09.2014 року, який зареєстровано в реєстрі за №3289. Відповідно до даного договору квартира та транспортний засіб марки "Шевроле", 2008 р.в., придбані за час шлюбу залишаються у власності відповідача, а транспортний засіб марки "Фольксваген", 1990 р.в., придбаний за час шлюбу залишається у власності позивача. Відповідно до рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08.09.2014 року шлюб між сторонами було вирішено розірвати. Рішення набрало законної сили 19.09.2014 року. Відповідно до ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На момент укладення шлюбного договору сторони були подружжям, оскільки рішення про розірвання шлюбу не набрало законної сили. Відповідно до висновку експертизи від 04.08.2015 року ринкова вартість квартири зазначеної у договорі становила 239340,00 гривень на момент укладення шлюбного договору. Відповідно до висновку експертизи від 13.07.2015 року ринкова вартість автомобіля марки "Фольксваген" становила 34465,84 гривень на момент укладення шлюбного договору. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого є свобода договору, суть якої полягає зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, сторонами дотримані. Зі змісту шлюбного договору вбачається, що нотаріус роз'яснила сторонам законодавство, що регулює правовідносини з укладення шлюбного договору і сторонам було відомо, який саме правочин вони вчиняють і які правові наслідки його укладення. Що стосується, тверджень сторони позивача, що правочин було укладено під впливом помилки, обману, а також що даний правочин є удаваним, то досліджені судом у ході розгляду справи докази не дають можливості встановити наявність хоча б однієї з вищеперелічених обставин. Однак, відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed