Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання дій неправомірними та визнання права користування земельною ділянкою, в подальшому уточнивши позовні вимоги та мотивуючи їх тим, що відповідно до рішення Бобринецької районної ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області від 08 червня 2001 року №172 [PERSON] надано у постійне користування земельну ділянку площею 25,96 га. Вказує, що [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем майна є вона, як його донька [PERSON] . З дня смерті свого батька вона розпоряджається та користується вказаною земельною ділянкою відповідно до цільового призначення ведення селянського (фермерського) господарства. 10.09.2019 року на засіданні постійної депутатської комісії з питань депутатської діяльності, земельних відносин, житлово-комунального господарства та законності, за результати якої, було припинено право постійного користування земельної ділянки [PERSON] . Позивач вказує, що Бобринецька міська рада Кіровоградської області заздалегідь позбавляє її на захист своїх прав на вказану земельну ділянку, оскільки фактично не припинивши право постійного користування одразу надає вказану земельну ділянку іншим громадянам, тому з вищезазначеними обставинами змушена звернутися до суду за захистом свого права та інтересів. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 жовтня 2021 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2020 року прийнято позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті справу. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2020 року задоволено клопотання представника третьої особи та провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку ВП Верховного Суду справи №922/988/18. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2021 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2021 року провадження у справі в частині самостійних позовних вимог третьої особи Селянського (фермерського) господарства Сергієнко Олександр Федорович закрито. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с.230, том №1). Представник відповідача Бобринецької міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просять суд відмовити в задоволені позовних вимог позивачу в повному обсязі вказуючи, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входять до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право (а.с.25-28, том №1). Представник третьої особи Селянського (фермерського) господарства Сергієнко О.Ф. - адвокат Пономарьов О.В. в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволені позовних вимог позивачу. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що державним актом на право постійного користування землею Серії КР 3520810000:02:000:0003, виданого Бобринецькою районною Радою народних депутатів від 08.11.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №254, [PERSON] , на підставі рішення Бобринецької районної Ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області від 08 червня 2001 року за №172, надалася у постійне користування земельна ділянка площею 25,96 гектарів в межах згідно з планом на території Бобринецької міської ради для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.13, том №1). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бобринецького районного управління юстиції у Кіровоградській області 24.01.2011 року, актовий запис №12 (а.с.10, том №1). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бобринецького районного управління юстиції у Кіровоградській області 08.11.2011 року, актовий запис №18 (а.с.133 зворотна сторона, том №1). Зі свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого районним бюро ЗАГС Кіровоградської області від 25.07.1963 року, [PERSON] встановлено, що [PERSON] є її батьком, а [PERSON] матір`ю (а.с.11, том №1). Зі свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданого відділом РАГСу Бобринецького району Кіровоградської області від 25.06.1994 року, встановлено, що позивачка уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.12, Том №1). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №187013680 від 31.10.2019 року, та з Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 15.03.2021 року встановлено, що власником земельної ділянки кадастровий номер 3520810100:02:001:7079, площею 25,96 га., є Бобринецька міська рада Кіровоградської області, а правокористувачем є [PERSON] (а.с.29-30, том №1). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №58367794 від 19.11.2019 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) за №58367789 від 19.11.2019 спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] року Бобринецькою державною нотаріальною конторою Кіровоградської області не заводилась, заповіти від його імені не посвідчувалися (а.с.61-63, том №1). З матеріалів спадкової справи №56-2011 до майна померлої [PERSON] встановлено, що спадщину за законом прийняла дочка померлої [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 13 та ч.1 ст.14 Конституції України, земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до статті 1225 ЦK України, спадкування право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються, Земельним Кодексом України у відповідних редакціях (1990 р. та 2001 р.), Законом України "Про селянське (фермерське) господарство ", Законом України "Про фермерське господарство " та іншими нормативно-правовими актами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" , селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. При цьому державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею видавався на ім`я фермера - фізичної особи, зазвичай, голови селянського (фермерського) господарства. Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ст. 47 ЗК України 1990 року). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство " громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. Рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України у редакції 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть бути земля, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім`ї, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція і доходи від її реалізації, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення селянського (фермерського) господарства і заняття підсобними промислами. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" володіння, користування та розпорядження майном здійснювалося членами селянського (фермерського) господарства за взаємною домовленістю. З матеріалів справи вбачається, що відповідно державного акту на право постійного користування землею, [PERSON] надано земельну ділянку у постійне користування площею 25,96 га., на території Бобринецької міської ради Кіровоградської області для ведення селянського (фермерського) господарства. Суд зазначає, що відповідно до законодавства, яке діяло на час створення Селянського (фермерського) господарства Сергієнко Олександра Федоровича , необхідною умовою набуття останнім статусу юридичної особи було отримання у користування земельної ділянки, голова фермерського господарства з метою набуття та реалізацією фермерським господарством своїх прав, в тому числі, прав на користування земельної ділянки для здійснення підприємницької діяльності відповідно до законодавства, здійснив дії щодо отримання у користування фермерським господарством земельної ділянки та оформлення прав на неї. Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Селянське (фермерське) господарство Сергієнко Олександр Федорович зареєстроване 28.12.2001 року та на час розгляду справи не припинило своєї діяльності (а.с.237, том №1). Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна землекористувача і обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. За змістом норм чинного на той час законодавства, після державної реєстрації фермерського господарства, як юридичної особи, обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює саме господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна ділянка. З моменту передачі земельної ділянки до створеного фермером фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась заміна землекористувача у відносинах, щодо яких виник спір, а саме, фізична особа - фермер вибув зі спірних правовідносин землекористування, натомість його місце у спірних правовідносин землекористування в силу наведених вище вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермерське господарство, як землекористувач. При цьому засновник юридичної особи та сама юридична особа, тісно пов`язані між собою тим, що є зв`язок між правосуб`єктністю, як фізичної особи та її, як засновника юридичної особи. З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки [PERSON] , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалася не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства. Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону від 23 липня 1993 року № 3312-XII, на момент створення Селянського (фермерського) господарства Сергієнко Олександр Федорович ; втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Звідси законодавством, чинним на момент створення Селянського (фермерського) господарства Сергієнка Олександра Федоровича , було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ, як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ. Тому громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18). Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Аналогічна за змістом постанова Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18. Так, статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент створення Селянського (фермерського) господарства Сергієнко Олександр Федорович , так і з 01 січня 2002 року й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня. Адже правове становище СФГ, як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства. Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності, як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. Тобто, у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 922/989/18. Враховуючи викладене, право постійного користування земельною ділянкою, яка після створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) увійшла до складу земель такого господарства, не входить до складу спадщини після смерті засновника такого господарства, тому позовні вимоги про визнання дій неправомірними та визнання права користування земельною ділянкою є необґрунтованими, тому суд відмовляє позивачу [PERSON] в задоволені позовних вимог. На підставі ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed