Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом визнання поширеної інформації недостовірною, такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, та її спростування, й відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що з 12.11.2008 року він з позивачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі. У провадженні Дарницького районного суду м. Києва на розгляді знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до нього про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та за його зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дітей, справа №753/21056/18, провадження №2/753/8055/18.Оскільки спільне життя не склалося, строни у квітні 2019 року припинили спільне проживання, після чого малолітні діти залишились проживати з ним, а відповідачка повернулась до своєї квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . Разом з тим, після припинення спільного проживання, свого обов`язку щодо утримання малолітніх дітей відповідадачка не виконувала, матеріальної та фінансової допомоги на дітей не надавала, що стало підставою його звернення до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей та за наслідками розгляду якого Дарницьким районним судом міста Києва у справі № 753/19130/19, провадження №2-н/753/636/19, було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на дітей. Крім того, висновком Обухівської районної державної адміністрації Київської області за № 60/07-10/1418 від 03.05.2019 р. про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей, визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом зі ним. Даний висновок не забороняє [PERSON] приймати участь у вихованні дітей, в свою чергу, нею не здійснюються будь-які дії, які б не дозволяли матері дітей проводити час з ними. Вона може приїжджати і приїжджає до їх спільного будинку у будь-який зручний для неї час, доступ до якого для неї завжди вільний, також їй не забороняється відводити та забирати дітей з дитячого садочку та проводити весь час разом з дітьми. Він неодноразово звертався до неї з приводу її повернення до спільного будинку, щоб вона мала змогу проводити більше часу з дітьми, оскільки діти потребують материнської уваги та піклування. Проте [PERSON] відмовляється від постійного проживання разом зі ним та дітьми, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 26.06.2019 р. за № 93. Натомість [PERSON] навмисно та необгрунтовано викликає працівників поліції, щоб зафіксувати факт того, що він не надає можливості їй бачитись із дітьми, що не відповіжає дійсності. Разом з тим, [PERSON] неодноразово зверталась до начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації із письмовими зерненнями щодо неналежного виконання батьком своїх батьківських обов`язків відносно дітей, в яких поширила відносно нього неправдиву інформацію, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме в письмовому зверненні до начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації від 06.09.2019 року, вказала «... жодним чином не лікував доньку. ... Такий діагноз - це наслідок байдужості батька та його невміння доглядати за малечею..», «... Злісно не виконує обов`язки по догляду за нашими малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , що спричинило тяжкі наслідки - довготривалу хворобу сина, що спричинило пневмонію...», «...коли батько їх виганяв з дому...», «...проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не може залишатися з агресивним, байдужим, безвідповідальним батьком- [PERSON] », «...залишати їх жити й надалі з ним просто неможливо, адже, як показав час, - це ризик.». Також у письмовому зверненні до начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації від 07.10.2019 року вказала «...підтверджують факт невиконання батьківських обов`язків батьком - [PERSON] , так як він умисно наносить шкоду фізичному здоров`ю нашоїдочки -[PERSON] , що уже призвело до ускладнення стану фізичного здоров`я та може призвести до гірших наслідків...», «... злісно не виконує обов`язки по догляду за нашими спільними малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , що спричинило тяжкінаслідки- довготривалу хворобу сина та дочки ... », «... вищевказані обставини, події та факти, підтверджують те, що надалі місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не може залишатися з байдужим табезвідповідальним батьком- [PERSON] », «... [PERSON] всіляко перешкоджає лікуванню наших малолітніх дітей та їхньомуодужанню, свідками чого є медичний персонал ТОВ «Медичний центр «Добробут- поліклініка»...». А в письмовому зверненні до начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації від 05.11.2019 року, вказала «... діти, коли вони з батьком, не відвідують дитячі садочки. Більше того, нещодавно мені стало відомо, що [PERSON] не відвідує гурток танців...», «... [PERSON] не забезпечує належного рівня морального та духовного розвитку наших спільних дітей. Ба більше, його батьківська«турбота» стала наслідком тяжкої та затяжної хвороби сина ... ». Крім того, 07.03.2020 року [PERSON] було направлено листа до в.о. голови правління ПрАТ «РВС Банк» [PERSON] , в якому вказала «...так як в його поведінці та діях вбачається стан психологічного розладу, та дії здатні істотно вплинути на його свідомість і діяльність, а також вбачаються ознаки вживання наркотичних засобів». Позивач вважає, що викладена інформація в письмових зверненнях [PERSON] до начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації від 06.09.2019 року, від 07.10.2019 року та від 05.11.2019 року, а також в листі до в.о. голови правління ПрАТ «РВС Банк» [PERSON] не є оціночним судженням, а тому підлягає спростуванню, оскільки є неправдивою та такою, що порушує його права, свободи, ганьбить честь, гідність та репутацію. Зважаючи на дії відповідачки - розповсюдження нею недостовірної інформації, внаслідок таких дій йому завдана моральної шкоди, яку він оцінює у 50 000 грн. 00 коп., й просить стягнути на його користь з [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 05.11.2020 року (а.с. 135), позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити: визнати недостовірною та такою що принижує честь, гідність і ділову репутацію інформацію про [PERSON] , викладену в письмових звереннях [PERSON] , надісланих нею на адресу начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 06.09.2019 року, від 07.10.2019 року та від 05.11.2019 року у вигляді фактичних тверджень, а саме: «жодним чином не лікував доньку. ... «Такий діагноз - це наслідок байдужості батька та його невміння доглядати за малечею..», «... Злісно не виконує обов`язки по догляду за нашими малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , що спричинило тяжкі наслідки довготривалу хворобу сина, що спричинило пневмонію...», «...проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не може залишатися з агресивним, байдужим, безвідповідальним батьком - [PERSON] », «...залишати їх жити й надалі з ним просто неможливо, адже, як показав час, - це ризик.», «...підтверджують факт невиконання батьківських обов`язків батьком - [PERSON] , так як він умисно наносить шкоду фізичному здоров`ю нашої дочки - [PERSON] , що уже призвело до ускладнення стану фізичного здоров`я та може призвести до гірших наслідків...», «... злісно не виконує обов`язки по догляду за нашими спільними малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , що спричинюю тяжкі наслідки - довготривалу хворобу сина та дочки ... », «... вищевказані обставини, події та факти, підтверджують те, що надалі місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не може залишатися з байдужим та безвідповідальним батьком - [PERSON] », «... [PERSON] всіляко перешкоджає лікуванню наших малолітніх дітей та їхньому одужанню, свідками чого є медичний персонал ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка»...», «... [PERSON] не забезпечує належного рівня морального та духовного розвитку наших спільних дітей. Ба більше, його батьківська «турбота» стала наслідком тяжкої та затяжної хвороби сина ... », та у листі [PERSON] від 07.03.2020 року, надісланого нею на адресу в.о. Голови Правління Акціонерного товариства «РВС БАНК» [PERSON] , «...так як в його поведінці та діях вбачається стан психологічного розладу, та дії здатні істотно вплинути на його свідомість і діяльність, а також вбачаються ознаки вживання наркотичних засобів», й зобов`язати [PERSON] спростувати не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили поширену нею зазначену недостовірну інформацію шляхом надіслання на адресу начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області та на адресу в.о. Голови Правління Акціонерного товариства «РВС БАНК» [PERSON] листів із спростуванням відомостей, які були викладені у листах, надісланих на адресу начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 06.09.2019 року, від 07.10.2019 року, від 05.11.2019 року та у листі від 07.03.2020 року, наділаного на адресу в.о. голови Правління акціонерного товариства «РВС БАНК» [PERSON] , тим же шрифтом під заголовком «Спростування» зазначивши, що «інформація, викладена у спрямованих на їх адресу листах щодо [PERSON] є такою, що не відповідає дійсності та є недостовірною», а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 08 квітня 2021 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю. Вважаючи, що інформація, викладена відповідачкою у її зверненнях є її правом як громяданки, й це право не може бути обмеженим. Окрім того, її звернення до Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області обумовлені її правом як матері інформувати та викладати свою позицію в межах вирішення питання про визначення місця проживання дітей у порядку розгляду судової справи за її позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дітей, негайного відібрання дітей, розірвання шлюбу та стягнення аліментів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, оскільки такий орган має надавати висновок для суду щодо предмета спору. Вважає, що у вказаних позивачем трьох заявах до Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області відповідачка висловила свою власну думку з приводу ситуації, що склалась в сім`ї сторін, тобто судження, оцінила на свій розсуд дії позивача, надала їм оцінку, як матір`ю дітей, що є її правом, повідомила свої доводи та міркування, та просила Службу у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області визначити місце проживання дітей з нею як матір`ю, оскілки наявний спір між батками дітей про їх визнання місця проживання. Спростовувані фрази, які позивач просить визнати недостовірною інформацією, виокремлені з контексту всього звернення відповідачки та не мають чіткого завершення з посиланням на конкретні докази, а тому не можуть розцінюватися як фактичні твердження, висловлені відповідачкою, та не можуть бути перевірені судом на відповідність дійсності. Відповідачем надано відзив на позов від 20 жовтня 2020 року (а.с.122-125), доводи якого зводяться до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оцінку змісту поширеної інформації має надати суд під час розсляду справи про визнання місця проживання дітей та їх відібрання, оскільки така інформація й надавалась відповідачкою з метою переконати відповідних посадових осіб у переконливості її вимог про визначення місця проживання дітей з нею як матір`ю. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалася у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовм засіданням. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ст. 209 ЦК України). Вислухавши пояснення представників сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та Книга 2 Цивільного кодексу України, яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи, а саме стаття 297 ЦК України, в якій вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, і стаття 299 ЦК України, яка зазначає, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Крім зазначених вище нормативно-правових актів, під час розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної та юридичної особи судді також застосовують, зокрема, закони України: «Про інформацію», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», інші нормативно-правові акти. Крім наведенного законодавства, суди керуються статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яка вказує на те, що суди повинні застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Застосування судового прецеденту Європейського суду з прав людини сприяє чіткості та універсалізації розуміння Конвенції, встановлює певні стандарти правосуддя, яких повинен додержуватися суд, конкретизує та розвиває конвенційні положення, надає змогу правильно зрозуміти їх букву і дух, дисциплінує суддів, які ухвалюють рішення. Саме тому до огляду включені окремі судові рішення, ухвалюючи які, суд касаційної інстанції, зокрема, використовував судовий прецедент як джерело права та безпосередньо релевантну практику Європейського суду з прав людини у справах про захист гідності, честі та ділової репутації. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Судом встановлено, що сторони є подружжям, у шлюбі перебувають з 12 листопада 2008 року (а.с. 23). Від шлюбі сторони мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON] , 2014 року народження та сина [PERSON] , 2017 року народження (а.с. 24, 25). Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох дітей (а.с. 26). Відповідно до висновку органу опіки й піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області визначено місце проживання малолітніх дітей сторін з батьком - [PERSON] (а.с. 27 - 28). В провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дітей, негайне відібрання дітей, розірвання шлюбу та стягнення аліментів, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей (а.с. 129 - 133), що визнається сторонами. Прозвач вважає, що викладена [PERSON] інформація в письмових зверненнях до начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації від 06.09.2019 року, 07.10.2019 року та 05.11.2019 року, такого змісту: «жодним чином не лікував доньку. ... «Такий діагноз - це наслідок байдужості батька та його невміння доглядати за малечею..», «... Злісно не виконує обов`язки по догляду за нашими малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , що спричинило тяжкі наслідки довготривалу хворобу сина, що спричинило пневмонію...», «...проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не може залишатися з агресивним, байдужим, безвідповідальним батьком - [PERSON] », «...залишати їх жити й надалі з ним просто неможливо, адже, як показав час, - це ризик.», «...підтверджують факт невиконання батьківських обов`язків батьком - [PERSON] , так як він умисно наносить шкоду фізичному здоров`ю нашої дочки - [PERSON] , що уже призвело до ускладнення стану фізичного здоров`я та може призвести до гірших наслідків...», «... злісно не виконує обов`язки по догляду за нашими спільними малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , що спричинюю тяжкі наслідки - довготривалу хворобу сина та дочки ... », «... вищевказані обставини, події та факти, підтверджують те, що надалі місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не може залишатися з байдужим та безвідповідальним батьком - [PERSON] », «... [PERSON] всіляко перешкоджає лікуванню наших малолітніх дітей та їхньому одужанню, свідками чого є медичний персонал ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка»...», «... [PERSON] не забезпечує належного рівня морачьного та духовного розвитку наших спільних дітей. Ба більше, його батьківська «турбота» стала наслідком тяжкої та затяжної хвороби сина ... », та у листі [PERSON] від 07.03.2020 року, надісланого на адресу в.о. Голови Правління Акціонерного товариства «РВС БАНК» Котляревській О.В. «...так як в його поведінці та діях вбачається стан психологічного розладу, та дії здатні істотно вплинути на його свідомість і діяльність, а також вбачаються ознаки вживання наркотичних засобів»,є неправдивою інформацією та такою, що порушує його права, свободи, ганьбить честь, гідність та репутацію, а тому просить її спростувати. Вирішуючи спір суд враховує, що позивачем спростовується інформація, викладена відповідачкою як стороною у справі за позовом про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей у письмових зверненнях до начальника Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації від 06.09.2019 року, 07.10.2019 року та від 05.11.2019 року, є оціночними судженнями відповідача (її критика). Судом встановлено, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідачки у вирішенні органом опіки й піклування питання про визначення місця проживання дітей, їх відібрання, в якому безпосередньо приймав участь позивач, з точки зору сприймання ним цих подій і поширених відповідачкою із застосуванням таких мовних засобів, як оцінка та критичне судження, свідчать про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями відповідача. Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Поширена відповідачкою інформація відноситься до такої інформації, яка буде предметом дослідження у судовій справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дітей, негайне відібрання дітей, розірвання шлюбу та стягнення аліментів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів, а тому не може бути оценена як така, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача. Відповідно до частин 1 і 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Інформація, висвітлена стороною у справі під час її пояснень в судовому засіданні, є підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації у разі, коли є звинувачення у скоєнні злочину чи образи, за винятком випадку, коли ця інформація була підставою пред`явленого позову, мала відношення до предмету позову, була доказом у справі та їм судом дана оцінка у судовому рішенні, а так само була предметом апеляційного чи іншого перегляду, в порядку встановленому процесуальним законом, та їм дана оцінка в судовому рішенні. Виклавши на свій погляд оціночні судження по доведенню своїх переконань, бачень, аргументів та вимог по справі, відповідач скористався своїм правом на захист, передбаченим цивільним процесуальним законодавством. При цьому, зміст вищезазначених та досліджених документів не містить нецензурних висловлювань чи брутальних слів. Критична оцінка відповідачем певних фактів, не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача. У вказаних позивачем трьох заявах до Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області відповідачка висловила свою власну думку з приводу ситуації, що склалась в сім`ї сторін, тобто судження, оцінила на свій розсуд дії позивача, надала їм, як матір`ю дітей, оцінку, що є її правом, повідомила свої доводи та міркування й просила Службу у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області визначити місце проживання дітей з нею як матір`ю, оскільки наявних спір між батками дітей про їх визнання місця проживання, а у викладеній інформації в листі [PERSON] від 07.03.2020 року, надісланого на адресу в.о. Голови Правління Акціонерного товариства «РВС БАНК» [PERSON] , також наявні ознаки суб`єктивного судження автора звернення, які мали інформативний характер, пов`язаний із вказаними судовими провадженнями й участю у них сторін, й не могли вплинути на ділову репутацію позивача як працівника. Фрази, які позивач просить визнати недостовірною інформацією та простувати, виокремлені з контексту всього звернення відповідачки та не мають чіткого завершення з посиланням на конкретні докази, у зв`язку із чим втрачають свою логічну сутність, оскілки виокремивши із контексту речення, позивач засуджує лише окремі незавершені фрази, а тому не можуть розцінюватися як фактичні твердження, висловлені відповідачкою, та не можуть бути перевірені судом на відповідність дійсності. Тобто, позивач, виокремивши частину фрази із речення, надав власного тлумачення сутності пошиненої інформації, тим самим, змінивши інформацію, яка доводилась відповідачкою. Дослідивши поширену інформацію в системному зв`язку з положенням чинного законодавства про захист честі й гідності, суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідачки в провадженні щодо вирішення питання про визначенні місця проживання дітей, і в якому безпосередньо приймає участь позивач, з точки зору сприймання ним цих подій і поширених відповідачкою із застосуванням такого мовного засобу як критичне судження, аналізу поведінки, які свідчать про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, а тому суд приходить до висновку, що ця інформація не принижує честь та гідність позивача, який є безпосереднім учасником спору про визначення місця проживання дітей та їх відібрання. Зазначені оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Оскільки за висловлювання оціночних суджень відповідачка не може бути притягнутою до відповідальності, тому у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог, як в частині захисту захист честі, гідності та ділової репутації, так й відшкодування моральної шкоди. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У п. 1 ст. 10 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів». Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі ст. 10 Конвенції має за зразок ст. 19 Загальної декларації прав людини 1948 р., від якої мало чим відрізняється. Статтею 10 кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів». Аргументи, що висуваються на обгрунтування необхідності особливого захисту свободи вираження поглядів поділяють на дві групи: 1) свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є важливим інструментом досягнення інших суспільних цілей; 2) вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом - благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Тією мірою, якою свобода слова розцінюється як відповідний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обгрунтовують як найкращий спосіб забезпечити можливість з`ясувати істину. Стверджується, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок та ідей є найкращим способом поповнення знань. Група аргументів, якими обгрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення. Подібну оцінку двостороннього характеру цього права виклав Європейський суд, який наполягав на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи» (справа «Лінгенс проти Австрії»). Згідно зі ст. 34 Конституції України «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір». Таким чином, у Конституції ніде не йдеться про винятки щодо «негативної» інформації. Оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Окрім визначеної підстави для відмови у задоволенні позову, суд, надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту порушеного права, прохальної частини вимог, зважаючи на спірні правовідносини, вважає за необхідне відмовити у позові також і з цієї підстави. Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на зміст позовних вимог, його прохальну частину, визначений спосіб захисту порушеного права, такий позов не може бути задоволеним. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмента функціонування Конвенції, в тому, що вона є частинною національного законодавства. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст. 9 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України, ст.1 Закону України "Про інформацію", ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, з урахуванням постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1,

Outcome: dismissed