Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

в грудні 2019 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів ТДВ «Страхова компанія «Гардіан», [PERSON] , в якому просила стягнути із відповідача ТДВ «СК «Гардіан» страхове відшкодування в сумі 35606,29 грн., пеню в сумі 10072,12 грн., інфляційні втрати в сумі 1150,06 грн., три відсотки річних в сумі 896,58 грн., витрати за проведення оцінки в сумі 2000,00 грн., та витрати за вчинення нотаріальних дій в сумі 500,00 грн., а також стягнути із відповідача [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 15991,44 грн., три відсотки річних в сумі 400,86 грн. та інфляційні втрати в сумі 511,72 грн., а також розподілити судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 07.02.2019 року о 12-15 год. в м. Києві по вул. Заболотного, 35 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Форд» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Деу» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу [PERSON] . Трансопртні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.03.2019 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] , на момент аварії була застрахована в ТДВ «СК «Гардіан» відповідно до полісу АМ/5338992, та 08.02.2019 року позивач звернувся до страхової компанії із повідомленням про ДТП. Однак, 22.02.2019 року ТДВ «СК «Гардіан» повідомило позивача листом про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки, [PERSON] не був особою, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідачем. Позивач вважає зазначену відмову страхової компанії незаконною та вказує, що їй були завдані матеріальні збитки, які згідно аварійного сертифікату № 03-08/08 від 08.08.2019 року, становлять суму в розмірі 35606 грн. 29 коп., а відтак наявні підстави для стягнення зі страхової компанії суму страхового відшкодування в зазначеному розмірі, а також за період із 23.02.2019 р. по 24.12.2019 р. пеню в сумі 10072,12 грн., 3 % річних в сумі 896,58 грн. та інфляційні втрати в сумі 1150,06 грн. Крім того, позивач вказує, що вартість відновлювального ремонту автомобіля становить суму в розмірі 51597,73 грн., а тому різницю між вказаною сумою та розміром страхового відшкодування, яка підлягає стягненню зі страхової компанії, а саме: суму в розмірі 15991,44 грн. слід стягнути із відповідача [PERSON] , як винуватця ДТП. Також винуватець аварії має сплатити позивачу за період із 07.02.2019 р. по 24.12.2019 р. 3 % річних в сумі 400,86 грн., та інфляційні втрати в розмірі 511,72 грн. З огляду на викладене, а також приймачюи до уваги те, що завдані збитки відповідачами позивачу не відшкодовані, позивач, вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача ТДВ «СК «Гардіан» в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив в задоволенні позову відмовити. В матеріалах справи міститься письмовий відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача вказує на безпідставність позовних вимог, оскільки, зокрема, страховою компанією було правомірно відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки, [PERSON] на території України володів забезпеченим транспортним засобом неправомірно, автомобіль було ввезено та забезпечено [PERSON] , а відтак відсутні підстави для виплати вказаної суми позивачу. Крім того, даний позов є передчасним, оскільки, позивач із заявою про виплату страхового відшкодування до страхової компанії не зверталась, а лише подала повідомлення про ДТП, а тому підстав для виплати відшкодування та нарахування штрафних санкцій відсутні. Також сторона відповідача вказує на те, що наданий стороною позивача аварійний сертифікат не відповідає вимогам встановлених методик із визначення матеріальної шкоди, а тому він є недопустимим доказом та таким, що не підтверджує дійсний розмір завданої шкоди. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не подав. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування» та розділом третім главою 82 книги п`ятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються дані правовідносини. Судом встановлено, що 07.02.2019 року о 12-15 год. в м. Києві по вул. Заболотного, 35 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Форд» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Деу» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу [PERSON] Транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.03.2019 року у справі № 752/3826/19, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та призначено стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене, суд при винесенні даного рішення не з`ясовує обставин справи, які підтверджують вину відповідача [PERSON] у спричиненні механічних пошкоджень автомобілю «Деу» д.н.з. [NUMBER] . На момент аварії автомобіль «Форд» д.н.з. [NUMBER] було забезпечено відповідачем ТДВ «СК «Гардіан» відповідно до полісу АМ/5338992, згідно із яким страхова сума (ліміт відповідальності на одного потерпілого) за заподіяну шкоду становить 100000,00 грн., франшиза 00,00 грн., та цивільно-правова відповідальність власника зазначеного автомобіля була застрахована в ТДВ «СК «Гардіан» за взаємною згодою сторін. Відповідач вказує та судом встановлено, що транспортний засіб «Форд» д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , ввезений на територію України [PERSON] та, відповідно до документу про реєстрацію забезпеченого транспортного засобу, вказаний автомобіль зареєстрований на території Лиовської Республіки. З матеріалів справи вбачається, що 08.02.2019 року сторона позивача звернулась до страхової компанії ТДВ «СК «Гардіан» із повідомленням про ДТП, оскільки, автомобіль було забезпечено саме вказаною страховою компанією згідно полісу. Дійсно судом встановлено, що із відповідною заявою про виплату страхового відшкодування сторона позивача до страхової компанії не зверталась. Однак, слід зазначити про те, що за відсутності відповідної заяви відповідачем ТДВ «СК «Гардіан» було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки, зокрема, були відсутні підстави вважати заявлену подію страховим випадком та здійснити позивачу виплату страхового відшкодування не вбачалось можливим, оскільки, водій [PERSON] на час настання дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем автомобіля «Форд» д.н.з. [NUMBER] , а тому не є особою, відповідальність якої застраховано відповідно до полісу АМ/5338992. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та заперечень сторін в частині правомірності відмови страхової компанії у виплаті страхового відшкодування слід зазначити наступне. В преамбулі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961 від 01 липня 2004 року (далі - Закон України №1961 від 01 липня 2004 року) зазначається, що даний Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Статтею 2 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року встановлено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Згідно із ст. 21 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі визначеній у договорі грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. У статті 6 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Пунктами 1.6, 1.7 ст. 1 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року встановлено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Суд вважає, що стороною відповідача не доведено достатніми доказами те, що [PERSON] користувався автомобілем без достатніх законних підстав, та вказаний автомобіль було забезпечено відповідачем ТДВ «СК «Гардіан», відповідно до договоруобов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому був зазначений цей автомобіль, а тому, на думку суду, саме відповідач ТДВ «СК «Гардіан» зобов`язано було здійснити виплату страхового відшкодування позивачу, та його відмова з цих підстав є необґрунтованою та такою, що порушує права позивача. Окремо варто відзначити, про те, що при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідач ТДВ «СК «Гардіан» не перевірив правомірність володіння автомобілем «Форд» д.н.з. [NUMBER] , та добровільно забезпечив вказаний автомобіль, який мав реєстрацію іншої держави, тобто взяло на себе зобов`язання відповідно до Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року. Крім того, відповідно до п. 14.2 ст. 14 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року, страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно із п. 17.1 ст. 17 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року, страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір "Зелена картка") відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Внутрішні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладаються строком на один рік. Укладення внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на строк менший, ніж один рік, але не менш як на 15 днів допускається виключно щодо транспортних засобів: незареєстрованих - на час до їх реєстрації, тимчасово зареєстрованих - на час до їх постійної реєстрації, зареєстрованих на території іноземних держав - на час їх перебування на території України. Міжнародний договір "Зелена картка" може укладатися на строк 15 днів, 1 місяць, 2 місяці, 3 місяці, 4 місяці, 5 місяців, 6 місяців, 7 місяців, 8 місяців, 9 місяців, 10 місяців, 11 місяців або один рік. За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. (п.1.4 ст. 1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») З огляду на викладене, суд вважає, що страхова компанія безпідставно відмовила позивачу у визнанні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 07.02.2019 року, внаслідок якої був пошкоджений транспортний засіб «Деу» д.н.з. [NUMBER] , - страховим випадком та у виплаті позивачу страхового відшкодування, та доводи відповідача про те, що сторона позивача не зверталась до компанії із відповідною заявою про виплату, а відтак відсутні підстави для її фактичної виплати на даний час, на думку суду, є хибними, та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, відповідачем було напралено позивачу письмову відмову у такій виплаті, навіть незважаючи на відсутність письмової заяви позивача про це. Крім того, відповідно до вимог ст. 9 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. У ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 22 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. З огляду на викладене, суд вважає, що ТДВ «СК «Гардіан» зобов`язано виплатити позивачу суму страхового відшкодування. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 із змінами (далі - Методика) - вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Пунктом 2.4. Методики зазначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних норм законодавства вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). В обґрунтування позовних вимог стороною позивача надано суду аварійний сертифікат № 03-08/08 від 08.08.2019 року, відповідно до якого [PERSON] , який є судовим експертом та має кваліфікацію судового експерта із правом проведення авто-товарознавчих експертиз, було встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Деу» д.н.з. [NUMBER] на дату ДТП становить суму в розмірі 51597,73 грн., а вартість матеріального збитку - 35606,29 грн. Стороною відповідача вказувалось на те, що зазначений сертифікат не є допустимим доказом, який підтверджує розмір завданого позивачу матеріального збитку, однак, варто зазначити, що будь-яких доказів на спростування розміру матеріального збитку суду стороною відповідача надано не було, як і не було заявлено будь-яких клопотань зі сторони відповідача в цій частині. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, проаналізувавши наданий стороною позивача аварійний сертифікат на підтвердження завданого розміру матеріальної шкоди, вважає, що, останній, є допустимим доказом та таким, що підтверджує суму завданої позивачу матеріальної шкоди, яка має бути відшкодована страховою компанією, в зв`язку із настанням страхового випадку. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороню відповідача не доведено правомірність відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування, не спростовано розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача ТДВ «СК «Гардіан» на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 35606,29 грн., витрат за проведення оцінки в сумі 2000,00 грн., та витрат за вчинення нотаріальних дій в сумі 500,00 грн., які є збитками в розумінні ст. 22 УК України, - є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення із відповідача ТДВ «СК «Гардіан» пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Згідно із п. 36.5. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пред`являючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на свою користь пеню в сумі 10072,12 грн., 3 % річних в сумі 896,58 грн. та інфляційні втрати в сумі 1150,06 грн., позивач вказує період прострочення із 23.02.2019 р. по 24.12.2019 р. Однак, суд вважає за необхідне зазначити про те, що хоч вимоги про стягнення пені та штрафних санкцій за порушення відповідачем зобов`язань щодо виплати страхового відшкодування є законними, однак, їх розміри та початок відліку розрахункового періоду зазначені стороною позивача невірно. Так, судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із повідомленням про ДТП, яке було розцінено страховою компанією як заява про виплату страхового відшкодування, оскільки у виплаті було відмовлено, - 08.02.2019 року, а тому останній день для здійснення страхового відшкодування (після 90 днів), на думку суду, припадає на 08.05.2019 року включно, а відтак саме із дня наступного після вказаної дати розпочинається строк з якого слід відраховувати період прострочення. З огляду на те, що відповідач мав сплатити страхове відшкодування до 08.05.2019 року, включно, однак, виплату страхового відшкодування не здійснив взагалі, то за розрахунками суду за період з 09.05.2019 р по 24.12.2019 р. (дата направлення позову до суду) ( 229 днів прострочення) на суму простроченого страхового відшкодування в розмірі 35606,29 грн., - розмір пені становить - 7398,24 грн., три відсотки річних становить - 670 грн. 00 коп., та інфляційні втрати становлять - 210,31 грн. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги розмір позовних вимог, розрахунки пені та штрафних санкцій, які наведені вище, суд вважає, що з відповідача ТДВ «СК «Гардіан» на користь позивача слід стягнути за період 09.05.2019 р по 24.12.2019 р. пеню в сумі 7398,24 грн., інфляційні втрати в сумі 210,31 грн. та три відсотки річних в сумі 670 грн. 00 коп., а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. В частині позовних вимог до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальнї шкоди, інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід зазначити наступне. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні аварії, в результаті якого автомобілю, який належить позивачу було завдано механічних пошкоджень, а відтак завдано позивачу матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до згаданого вище аварійного сертифікату вартість відновлювального ремонту автомобіля складає суму в розмірі 51597,73 грн., а відтак за мінусом суми в розмірі 35606,29 грн., яка підлягає стягненню зі страхової компанії, відповідач [PERSON] , як винуватець ДТП, має сплатити позивачу цю суму на відшкодування фактично завданої матеріальної шкоди. Слід зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження проведення позивачем фактичного відновлювального ремонту автомобіля, його факчтиний розмір, та понесені в зв`язку з цим витрати, ані на час пред`явлення позову, ані в період перебування справи в суді, стороною позивача суду надано не було. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зоюов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги до страхової компанії є обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак, доводи сторони позивача про те, що сума страхової виплати є недостатньою для відновлювального ремонту автомобіля, суд до уваги не приймає, оскільки, доказів здійснення фактичного відновлювального ремонту автомобіля та його розмір, - матеріали справи не містять, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] різниці між вартістю відновлювального ремонту та страховою виплатою, є, на думку суду, передчасними та недоведеними. Варто відзначити, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами розмір фактичної шкоди, завданої позивачу внаслідок проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, та будь-яких клопотань в цій частині в ході розгляду справи стороною позивача заявлено не було, в зв`язку з чим встановити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка за законом підлягає стягненню з відповідача, - в ході розгляду справи не вбачалось можливим. Враховуючи, те, що суд прийшов до висновку про стягнення зі страхової компанії суму страхового відшкодування в розмірі 35606,29 грн., та доказів того, що вказане відшкодування є недостатнім для відновлення позивачем свого порушеного права та відшкодування фактично завданої матеріальної шкоди, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення із відповідача [PERSON] суми в розмірі 15991,44 грн. слід відмовити, оскільки вказана вимога є передчасною та недоведеною достатніми доказами. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про те, що в задовленні позовної вимоги про стягнення із відповідача [PERSON] матеріальної шкоди слід відмовити, суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення пені та штрафних санкцій слід також відмовити, оскільки, вони є похідними. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, до витрат на професійну правничу допомогу відноситься розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Позивач вказує на те, що ним понесені витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн., яка надавалася ФОП [PERSON] , однак, доказів на підтвердження того, що, останній, є адвокатом до позову не долучено, як і не долучено доказів фактичної сплати коштів в сумі 8000,00 грн., оскільки, наявна в матеріалах справи квитанція свідчить про сплату позивачем коштів лише в сумі 4500,00 грн. З огляду на викладене, суд не вбачає достатніх підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, а відтак в задоволенні цих вимог слід відмовити. Разом з тим, за результатами розгляду позову, відповідно до якого позивач просила стягнути із відповідачів суму в ромірі 67129,07 грн., суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із відповідача ТДВ «СК «Гардіан» суму в загальному розмірі 46384 грн. 84 коп., а тому суд вважає за необхідне стягнути із відповідача ТДВ «СК «Гардіан» на користь позивача суму судового збору пропорційну до розміру задоволених позовних вимог, а саме: суму в розмірі - 530,88 грн.

Outcome: partial