Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

06.08.2018 року позивач звернулася до суду із позовом про про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання неповнолітніх дітей ( Справа № 647/2040/18, провадження №2/647/680/2018). Одночасно в провадженні Бериславського районного суду Херсонської області знаходилась справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - єдиний унікальний номер справи № 647/2041/18, № провадження 2/647/681/2018. Ухвалою суду від 08.08.2018 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 647/2040/18, № провадження 2/647/680/2018 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання неповнолітніх дітей з цивільною справою № 647/2041/18, № провадження 2/647/681/2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, об'єднаній справі присвоєно № 647/2040/18. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], від якого мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO]. З відповідачем шлюб розпався остаточно. Вони не підтримують шлюбних відносин, чоловік її ображає, при дітях наносе їй побої, спільного господарства не ведуть, збереження сім'ї та примирення не можливе. Відповідач добровільно брати участь в утриманні дітей відмовляється. У зв'язку з чим позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, залишивши їй при цьому дошлюбне прізвище «[PERSON]», встановити місце проживання неповнолітніх дітей з матір'ю та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. на обох дітей, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дітей, та стягнути з відповідача судові витрати та витрати на оплату адвокатськиї послуг в сумі 4000,00 грн. (2000,00 +2000,00) В судове засідання позивач не з'явилася, її представником, адвокатом [PERSON] до суду надано заяву, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала, не заперечувала проти заочного вирішення справи. Даний позов позивачем направлений до розгляду до Бериславського районного суду Херсонської області, оскільки відповідно до довідки Одрадокам'янської сільської ради Бериславського району Херсонської області від 10.08.2018 року № 06-14/126/2018 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], (а.с.23). Саме за цією адресою відповідачу судом направлялись виклики до суду. З повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що виклик до суду не були вручені, оскільки конверт з судовою повісткою повернуто до суду з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с. 21, 46,48). Тому виклик відповідача в судове засідання було здійснено через офіційний веб-портал судової влади, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду. Представник третьої особи за довіреністю Лобановська Л.І. до суду надала заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи та надала висновок органу опіки та піклування Бериславської Районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини від 19.11.2018 року № 001/24-4207/02018/602-210. Зі згоди представника позивача у відповідності до ст.ст.223, 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч.ч.8-10, ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Судом встановлено, що сторони 07.06.2008 року зареєстрували шлюб, про що Червономаяцькою сільською радою Бериславського району Херсонської області здійснено актовий запис № 3 ( свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] ( а.с. 10)). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] ( свідоцтво про народження [NUMBER] (а.с.9) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER](а.с. 11). Згідно довідок №2266 та № 2267 від 03.08.2018 року, виданих Червономаяцькою сільською радою Бериславського району Херсонської області, діти проживають разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на її утриманні(а.с.14,15). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, подружжя спільно не проживає, спільного господарства не веде, на примирення не погоджуються. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб грунтуєтья на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, судом встановлено, що спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу неможливо, суперечило б їх інтересам, а тому позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. На даний час між сторонами, як батьками малолітніх дітей має місце спір щодо визначення місця проживання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO]. Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами діти залишилися проживати з матір'ю. Сторони до подання позову в суд не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти, що призвело до звернення до суду з позовом матері. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2,3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно роз'яснень п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції з прав дитини у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують щоб дитина не розлучалася з батьками, всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з'ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області від 19.11.2018 року № 001/24-4207/02018/602-210 про визначення місця проживання малолітньої дитини, місце проживання малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO] визначено, як проживання разом з матір'ю, [PERSON]. Суд, вирішуючи даний спір, враховує, що на час ухвалення рішення діти є неповнолітніми, діти проживають та знаходяться на повному утриманні матері ( а.с 14,15), згідно характеристики з місця роботи позивача, яка працює вихователем гуртожитку ДНЗ «Бериславський професійний аграрний ліцей» з 2006 року, зарекомендувала себе як грамотний і відповідальний фахівець, з учнями ліцею завжди знаходить спільну мову, в колективі її цінують та поважають, шкідливих звичок не має (а.с. 16), згідно громадської характеристики на [PERSON], остання спокійна та врівноважена, з сусідами не конфліктує, батьківські обов'язки по відношенню до свох дітей виконує добросовісно, зарекомендувала себе з позитивної сторони, приводів до ОПОП не було (а.с. 38), згідно громадської характеристики [PERSON], який проживає в [ADDRESS], скарг від жителів села на території ради не надходило, мав приводи до Бериславського ВП, вживає спиртні напої, має неадекватну поведінку, зі слів сусідів вживає наркотичні речовини ( куріння травки), безробітний, проживає за кошти своєї дружини, неодноразово спричиняє сварки у родині, які закінчуються погрозами та тілесними ушкодженнями, за характером не спокійний (а.с. 39), а також суд приймає до уваги такі істотні обставини як відсутність у обох батьків власного житла, але наявність постійного місця проживання, створення позивачем належних матеріально-побутових умов для проживання та розвитку дітей. В той час як відповідачем не надано суду доказів створення ним таких умов для проживання дитини. Суд враховує матеріальний стан батьків та приймає до уваги ставлення до виконання батьківських обов'язків обох батьків, позитивну громадську характеристику обох батьків, бажання кожного з них забезпечити проживання дитини в атмосфері любові та турботи. Судом не встановлено виняткових обставин, коли дитина могла бути розлучена з матір'ю. Обставин, які б виключали залишення дитини з позивачкою, що передбачені ч.2 ст. 161 СК, судом також не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що з урахуванням вказаних вище обставин, місце проживання малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO], слід визначити з матір'ю, що не суперечить інтересам дітей. Тому позовні вимоги позивача щодо визначення місця проживання дітей з нею підлягають задоволенню. При цьому, суд роз'яснює відповідачу, що він як батько з дітьми не розлучається, батьківських прав та можливості приймати участь у вихованні сина, спілкуванні з ним не позбавлений. Відповідач [PERSON] позивачу матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, чим ставить їх у скрутне становище. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу, що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 141 СК України. Відповідно до ч.ч..1, 2 ,3 ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України в редакції закону від 17.05.2017 року, який набрав чинності з 08.07.2017 року станом на момент подання позову до суду передбачені обставини, що враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1); розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. на обох дітей, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дітей, Частиною 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1409,60 грн., який відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача. На підставі п.3 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Отже, в зв'язку зі звільненням позивача від сплати судового збору та задоволенням позовної вимоги щодо стягнення аліментів, судовий збір в сумі 704,80 грн. покладається на відповідача, який підлягає стягненню на користь держави. Позивачем заявлено вимогу стосовно стягнення з [PERSON] оплати за надання адвокатських послуг. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених позивачем витрат в матеріалах справи відсутні жодні підтвержджуючі документи, а тому , враховуючи, що адвокат участі у судовому засіданні не приймала, вимоги в частині стягнення витрат на оплату адвокатських послуг не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial