Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

представник позивача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив визнати за позивачем право користування квартирою [ADDRESS]. А також визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Також, вказаний представник звернувся із позовом в інтересах рідного брата позивачки - третьої особи із самостійними вимогами - [PERSON], в якому просив також визнати відповідача [PERSON] визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. В обґрунтуванні позовних вимог позивач та третя особа та їх представник посилались на те, що [PERSON] та [PERSON] являються між собою рідними братом і сестрою, а відповідач - їх рідним дядьком. При цьому, позивачі з самого народження проживали в спірній квартирі разом зі своїми батьками до їх розлучення, а потім вони та їх батько і бабуся проживали в [ADDRESS] і до матері приходили в гості, не зважаючи на те, що вони прописані (зареєстровані) за її адресою проживання. Однак відповідач [PERSON] хоч і зареєстрований по спірній адресі з 1985 року, однак ніколи там не проживав, а тому втратив право користування житловим приміщенням. [INFO] померла наймач квартири - бабуся позивачів - [PERSON], а [INFO] - батько позивачів і брат відповідача - [PERSON] Після їх смерті відповідач змінив замки від вхідних дверей і не визнає за позивачами їх право на проживання у спірній квартирі. Не зважаючи на те, що позивач і третя особа не зареєстровані у вказаній квартирі, вони мають право на користування нею, адже були вселені як члени сім"ї наймача, зі смертю якого їх право на користування квартирою не припинилося. При цьому, правове обґрунтування своїх вимог, [PERSON] та [PERSON] визначають, зокрема і положеннями ст.ст.61, 64, 65,71, 72 ЖК УРСР. В судовому засіданні позивачі та їх представник позови підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином причини неявки не повідомив, через свого представника надав письмові пояснення в яких заперечував проти пред"явлення до нього вказаних позовних вимог, посилаючись на те, що він після розірвання свого шлюбу в 1997р. постійно проживав по спірній адресі разом зі своїм братом [PERSON] та їх матір"ю [PERSON] Разом із тим, повідомив, що його брат проживав тимчасово зі своєю співмешканкою за її адресою, однак після того, як його поклали до лікарні і перед випискою з неї, позивачка [PERSON] попросила ключі від квартири для того, щоб підготувати квартиру (прибрати) до приїзда батька з лікарні. Вказані ключі позивач отримала через співмешканку свого батька. Однак, 16.10.2014 відповідач зайшов в спірну квартиру і побачив, що без його дозволу в ній розпочався ремонт, були завезені будматеріали, між ним і [PERSON] з цього приводу відбулася суперечка після якої він встановив додатковий замок на вхідних дверях. При цьому зазначив, що його племінники постійно проживали зі своєю матір"ю за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS], ніколи, на відміну від нього, не сплачували витрати на комунальні послуги та квартплату по спірній квартирі, ніяких особистих речей там не мали (с.110). Відповідач ТОВ "Киїградсервіс" свого представника в судове засідання не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно, причину неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності вважає, що пред"явлені позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено в судовому засіданні із пояснень сторін та довідки форми №3, спірне жиле приміщення представляє собою двокімнатну квартиру [ADDRESS] в якій зареєстрований з 16.12.2080 року відповідач [PERSON]. (а.с.31). Відповідно до копії ордеру на жиле приміщення № 95321 серія "Б" від 9.08.1968 року виданого [PERSON] на сім'ю з чотирьох осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.34). Згідно повідомлень сторін та їх представників, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] померли, вказану обставину учасники судового розгляду не заперечували, однак письмово це підтверджено лише щодо смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с.13). В своїх поясненнях [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони зареєстровані за місцем реєстрації своєї матері, однак ніяких письмових підтверджень вказаному не надали, хоча ця обставина сторонами і не заперечувалась. Вказана квартира є неприватизованою і належить до громадського житлового фонду, а згідно ч.ч.1-2 ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Вимоги ст. 64 ЖК УРСР передбачають, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. При цьому, позивачі [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони ніколи не сплачували і не сплачують квартплату та інші комунальні платежі по утриманню спірної квартири. Також пояснили, що не мали ключів від вхідних дверей, оскільки двері відчиняла бабуся, яка завжди була вдома. Натомість, згідно із копій платіжних квитанцій на сплату житлово-комунальних та інших послуг вказані послуги сплачуються виключно відповідачем [PERSON] (а.с. 36-45). В судовому засіданні свідки з боку сторони позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що в спірній квартирі проживали позивачі зі своїм батьком та бабусею, а проживання відповідача в квартирі не підтвердили. Натомість, ніхто з низ не зміг чітко пояснити суду порядок користування вказаною квартирою, вказати спальні місця кожного, наявність речей в квартирі, як це не зміг зробити і свідок з боку відповідача - [PERSON], тому покази свідків суд сприймає критично і не може їх покласти в основу рішення суду. В даному випадку суд при розгляді вказаної справи не встановив у зв"язку із відсутністю належних і допустимих доказів, що спірна квартира була постійним місцем проживання позивачів, що вони вели з наймачем спільне господарство, як був обумовлений та встановлений певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, позивачі не змогли пояснити суду чому вони, або за життя їх бабуся та батько, не ставили питання щодо реєстрації їх місця проживання саме у спірній квартирі, та чому ними самими вже з набуттям повноліття не виконувались вимоги ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та чому вони не зареєстрували своє місце проживання на яке вони посилаються. Також, не являються доказами постійного проживання третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] у вказаній квартирі - зазначення спірної адреси у вироку суду, у довідці про його звільнення, виклику до кримінально-виконавчої інспекції, запиті інспектора ВКВІ, оскільки такі відомості внесені зі слів самого [PERSON] (а.с.75-87, 89, 90, 91). Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Натомість, Акт - підтвердження про те, що з 2000 року по вересень-жовтень 2014 року в спірній квартирі фактично проживали тільки [PERSON] та [PERSON] разом із батьком і бабусею, а відповідач не проживав, - не являється належним і допустимим доказом на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки він не містить дати, не складений і не підписаний уповноваженими особами житлово-експлуатаційних органів, які в даному випадку не обстежували спірне житло (а.с.92). Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Виходячи зі змісту вимог ст.ст.71-72 ЖК України, на які посилається позивачка, як на підставу заявлених вимог, на стороні позивача можуть виступати наймач, члени його сім'ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (ст. 73 - 75 ЖК). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред'явлення такого позову. Позивачем може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом із тим, спірна квартира є неприватизованою і являється житлом державного житлового фонду, там наразі постійно зареєстрований тільки відповідач [PERSON], а [PERSON] та [PERSON] весь час зберігають за собою право на проживання в іншому житловому приміщенні,- за місцем реєстрації їх матері, тому враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що житлові права [PERSON] та [PERSON] не порушені і в даному випадку судовому захисту не підлягають, отже ні [PERSON], ні [PERSON] не являються належними позивачами. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у позові [PERSON] до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю "Кийградсервіс", про визнання права користування житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю "Кийградсервіс" про визнання права користування житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed