Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на своє утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є її сином, якого вона виховувала самостійно, оскільки з чоловіком розлучилася. Вона захворіла, на даний час є інвалідом ІІІ групи з 23.05.2018 року, потребує допомоги, оскільки її пенсії не вистачає на ліки, продукти харчування та інші необхідні витрати. Також позивачка вказує, що на даний час не працює, лише отримує іноді додатковий заробіток, тимчасовою працюючи. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у даній справі. У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що позивачка з дитинства не займалась вихованням сина, він проживав у своїх бабусі та дідуся, вона навіть не надавала матеріальну допомогу на його утримання. Крім того, позивачка тривалий час вживала наркотичні засоби, у зв`язку з чим перебувала на обліку у лікаря-нарколога, у подальшому перестала вживати наркотичні засоби і на даний час зловживає алкогольними напоями. Також відповідач зазначив, що у позивачки є чоловік, який може її утримувати, а також вона отримує пенсію та працює. Вважають, що позовні вимоги безпідставні, а тому просять відмовити в їх задоволенні. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки та її представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення відповідача, представника відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача. Позивачка [PERSON] 01.04.2018 року отримала інвалідність ІІІ групи, що підтверджується відповідною довідкою від 23.05.2018 року. Інвалідність [PERSON] пов`язана із загальним захворюванням. Відповідно до пенсійного посвідчення позивачка [PERSON] отримує пенсію по інвалідності. Відповідач [PERSON] на даний час не працює, що підтверджується трудовою книжкою, наявною у матеріалах справи, доходу не має. Під час розгляду справи доказів про те, що сторони отримують інші доходи, суду не надано. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно із ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року обо`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). Статтею 204 Сімейного кодексу України визначено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання батьків можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: непрацездатність батьків; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення; належне виконання батьками своїх батьківських обов`язків. Як встановлено при розгляді справи, позивачка [PERSON] неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки відносно сина [PERSON] , він проживав з дитинства разом із своїми бабусею та дідусем, також його вихованням займалася тітка, мати не надавала матеріальну допомогу на його утримання. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, був доведений належними доказами, а також показами свідка [PERSON] Так, свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] з самого дитинства вихованням [PERSON] не займалася, він проживав з бабусею та дідусем, які повністю ним опікувалися. Також у вихованні [PERSON] допомагала вона. [PERSON] тривалий час вживала наркотичні засоби, а потім почала зловживати алкогольними напоями, що продовжує робити і зараз. Відповідно до відповіді Київської міської клінічної лікарні "Соціотерапія" від 28.02.2019 року [PERSON] перебувала під наркологічним диспансерним наглядом з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів з жовтня 1994 року по січень 2015 року, була знята з диспансерного нагляду у зв`язку з ремісією. Крім того, судом встановлено, що позивачка [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, розмір якої становить для інвалідів ІІІ групи - 50 % пенсії за віком, згідно із вимогами ст. 33 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Слід звернути увагу, що позивачкою не було надано суду довідку про розмір пенсії. Також слід зазначити, що позивачка одружена з 30.03.2010 року, разом з чоловіком придбали дачу у с. Пашковець Ніжинського району Чернігівської області, що свідчить про те, що вона разом з чоловіком має належний дохід та можливість придбати нерухоме майно, а тому і утримувати себе належним чином. Під час розгляду даної справи позивачкою не було доведено той факт, що вона потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження того, що вона потребує матеріальної допомоги, при цьому у суді знайшов своє підтвердження той факт, що позивачка вихованням сина не займалася, тобто не виконувала свої батьківські обов`язки, що є підставою у розумінні ст. 204 Сімейного кодексу України, для звільнення відповідача від обов`язку щодо утримання матері. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed