Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

У травні 2014 року до суду надійшла позовна заява Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (позивач) до [PERSON] (відповідач) про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в сумі 15165,71 грн., а саме: заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги в сумі 113115,76 грн., інфляційні витрати у розмірі 1041,36 грн., 3% річних у сумі 1008,59 грн., а також понесені судові витрати у розмірі 243, 60 грн., у зв'язку з несплатою відповідачем за комунальні послуги з 01.09.2008р. по 01.03.2014р. (а.с.2- 4). Вказані вимоги заявлені у звязку з тим, що Відповідачем - [PERSON] не здійснюється в повному обсязі оплата по квартирній платі та платі за комунальні послуги за квартиру [ADDRESS]. Ухвалою судді від 14.07.2014р. у справі відкрито провадження, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с. 15). У судовому засіданні 25.11.2014р. Відповідачем та його представником [PERSON] оголошено клопотання про залишення вказаного позову без розгляду мотивуючи тим, що судом помилково було відкрито провадження за позовною заявою, яка не відповідала вимогам ст. 118, ч. 6 ст. 119 ЦПК України, оскільки Позивачем до позову не додано доказів того, що за весь зазначений в позові період він звертався з вимогами в наказному провадженні. За результатами розгляду даного питання судом 25.11.2014р. винесено ухвалу, якою КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» надано час для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 147-148 т.1). 27.11.2014р. на виконання ухвали суду, позивачем через канцелярію суду подано заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог(а.с.155-160 т.1) та Уточнену позовну заяву, у якій він уточнив період за який просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги, а саме: за період з 01.09.2008р. по 01.07.2013р. (а.с. 161-163 т.1). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 01.12.2014р. прийнято до розгляду уточнену позовну заяву Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с. 164-165). В частині позовних вимог до [PERSON] за період з серпня 2013р. по березень 2014р. представник позивача в судовому засіданні просив залишити їх без розгляду. Ухвалою суду від 01.12.2014р. позовну заяву Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в частині заявлених вимог за період з серпня 2013р. по березень 2014р. залишено без розгляду (а.с. 167-168 т.1). З урахуванням уточненої позовної заяви позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за комунальні послуги в сумі 13 827, 56грн., а саме: заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги в сумі 12050,7 грн., інфляційні витрати у розмірі 1014,95 грн., 3% річних у сумі 761,91 грн., а також понесені судові витрати у розмірі 243, 60 грн., у зв'язку з несплатою відповідачем за комунальні послуги з 01.09.2008р. по 01.07.2013р. На підтвердження зазначених сум представник позивача у подальшому надала інформацію щодо розрахкнків за надані послуги по особовому рахунку №231481 [ADDRESS] ([PERSON].) (а.с.174-182 т.1). Відповідач та його представник заперечували щодо позову, вважаючи заявлені вимоги позивача незаконними, необґрунтованими, не доведеними, оскільки заявлені вимоги виходять за межі позовної давності, у зв'язку з чим відповідач просив застосувати загальну позовну давність і відмовити в задоволенні частини позовних вимог з 01.09.2008р. по 31.03.2011р. згідно приписів ч.4 ст. 267 ЦК України. Окрім зазначеного, зауважили, що до грошових сум інфляційних і 3% річних застосовується не загальна позовна давність, а спеціальна, яка складає один рік, а тому позов в частині вимог по стягненню штрафних санкцій з 01.09.2008р. по 31.03.2013р. згідно п.1 ч.2 ст. 258ЦК України також не підлягає задоволенню. В обґрунтування своєї позиції, щодо незаконно заявленого до нього позову, відповідач повідомив, що протягом всього спірного періоду в м.Києві не існувало законно встановлених тарифів на житлово-комунальні послуги, оскільки всі розпорядження КМДА по встановленню та затвердженню тарифів за період з 2006 р. по травень 2011р. не пройшли державної реєстрації, а тому відповідно ці розпорядження не підлягають застосуванню. Отже, нарахування на оплату житлово-комунальних послуг є незаконними та необґрунтованими. Крім того, відповідач також звернув увагу суду, що перш ніж заявляти позов до суду щодо стягнення боргу за надані комунальні послуги, позивачу необхідно звернути увагу власне на надані комунальні послуги, оскільки неналежне обслуговування будинку завдало шкоди майну споживача. Більше того, протягом всього спірного періоду між сторонами з вини комунальних підприємств району не було укладено обов'язкового договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідач вважає, що позивач не надав жодних доказів того, що саме він є виконавцем послуг, а отже не надано доказів на підтвердження права вимоги стягувати на свою користь борг за житлово-комунальні послуги. Окрім вищевказаного, відповідач стверджує, що позивач також вимагає оплатити послуги з газопостачання, проте знову ж таки, не надано жодних доказів того, що у сторони позивача є таке право, а у відповідача наявна заборгованість, оскільки в нього окремий договір на газопостачання, за яким заборгованість відсутня. З урахуванням всього викладеного Відповідач та його представник просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На підтвердження заперечень щодо позову Відповідач та його представник надали суду ряд документів, які на їх думку, свідчать про безпідставність вимог Позивача, зокрема копії листів [PERSON] до різних установ та відповіді на них, проекти договорів, підготовлених самим Відповідачам, копії квитанцій на оплату послуг, копію договору між Відповідачем та ВАТ "Київгаз", докази оплати за газ і відсутність заборгованості на січень 2011р. (а.с.98-103 т.1), копії судових рішень у інших справах, в тому числі щодо затвердження тарифів, а також заяви про застосування позовної давності, заперечення щодо позову та конррозрахунок споживача (а.с. 48-142 т.1, а.с.203-223 т.1, а.с.3-17 т.2). Вислухавши пояснення Відповідача та його представника, представник Позивача зауважила, що доводи Відповідача неможна брати до уваги, оскільки приписи ст. 258 ЦК України, якою визначено поняття спеціальної позовної давності та підстави її застосування, у даному випадку не можуть застосовуватись, оскільки позивач просить стягнути нарахування проведенні відповідно до ст.625 ЦК України, а не пеню. Крім того, сторона позивача у своїх поясненнях наголошувала, що Відповідач заперечуючи заявлені позовні вимоги дещо неправильно тлумачить та застосовує поняття, як виконавець та виробник житлово-комунальних послуг та комунальних послуг, споживач житлово-комунальних послуг та комунальних послуг, також права та обов'язки споживача. Так, даний вид правовідносин чітко регулюється положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При цьому, представник Позивача зазначила, що сторони не обмеженні у надані доказів на спростування доводів опонента, проте під час розгляду справи не було надано жодного доказу того, що послуги за які нарахована заборгованість не спожиті, чи що такі надавалися неналежної якості. Щодо правового статусу Позивача, представник зауважила, що діяльність підприємства (представництво, якого вона здійснює у даному процесі) визначена статутом, який відповідно до чинного законодавства України є установчим документом, регламентує обсяг правил, що регулюють його правовий стан, відносини, пов'язані з внутрішнім управлінням, стосунки з іншими організаціями, в тому числі з громадянами. Право Позивача заявляти вимоги щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги із споживачів, передбачене і Законом України «Про житлово-комунальні послуги» відповідно до статутних завдань підприємства. Питання щодо тарифів на житлово-комунальні послуги взагалі не є предметом розгляду. Крім того, додатково пояснила, що нарахування за комунальні послуги, якими Відповідач користувався та продовжує користуватися, здійснювалися, на підставі відповідних розпоряджень та відповідних нормативно-правових актів, що діяли у зазначені періоди, і більше того, стороною Позивача не доведено, що зазначені нарахування проводилися на підставі нечинних нормативно-правових актів. Таким чином, вимоги Позивача є змістовними та обґрунтованими, що підтверджується належними та допустимими доказами. Представник Позивача серед іншого надала суду письмові пояснення на заперечення Відповідача (а.с. 184-201 т.1). Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», є виконавцем житлово-комунальних послуг для споживачів району. Згідно зі Статутом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (Статут), Комунальне підприємство Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011р. № 24/6242 «Про територіальні громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м.Києві державною адміністрацією 31.10.2001р. (ідентифікаційний код: 31731838). Метою та предметом діяльності є: забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) централізоване опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених Підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів укладених Підприємством безпосередньо зі споживачами послуг. Здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень. Забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг (а.с. 10, 34-47 т.1). Підпунктом 3.1 Договору про забезпечення надання комунальних послуг від 01.01.2009р. №5 визначено, порядок оплати спожитих послуг, відповідно рахунки за надані комунальні послуги проводяться безпосередніми їх споживачами (наймачі власники жилих приміщень та орендарі, власники нежилих приміщень) на підставі укладених з Виконавцем договорами (а.с. 189). Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 5 від 01.01.2009р. визначено дислокацію будинків комунальної власності Шевченківського району, до якої серед іншого входить будинок [ADDRESS] (а.с. 192). При цьому заперечення представника позивача [PERSON] з приводу того, що договір від 01.01.2009р. є неналежним доказом, так як в ньому вказана дата укладення саме:01.01.2009р., судом не приймаються до уваги, оскільки відповідних доказів недійсності даного договору в судовому засіданні не здобуто. Згідно довідки Форми №3 від 03.03.2014р. № 286, у кв. 85, що знаходиться у буд. № [ADDRESS] проживають та зареєстровані чотири особи, в тому числі [PERSON], який одночасно є власником особового рахунку, зі змісту якої також вбачається, що форма власності є приватною (а.с. 7). Крім того, зареєстроване місце проживання Відповідача також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України в м.Києві (а.с. 14). Відповідно до розрахунку боргу по квартирній платі за комунальні послуги, проведеного працівниками бухгалтерії Позивача при поданні до суду позовної заяви, заборгованість Відповідача за період з 01.09.2008р. по 01.08.2013р. становила 13 827, 56 грн. та складалась з 12050,7 - основної суми боргу; інфляційних нарахувань в розмірі 1014,95 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 761,91 грн. Наявність взаємовідносин між Позивачем та Відповідачем, а отже, і виникнення цивільних прав і обов'язків, підтверджується діями сторін, в тому числі і наданням Відповідачу та споживання ним відповідних комунальних послуг, послуг з постачання холодної і гарячої води та водовідведення. Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Статтею 66 Житлового кодексу України визначено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (ст. 68 ЖК України). Таким чином, законодавством покладено обов'язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників). Отже, за відсутності відповідного договору про надання комунальних послуг, споживач має в силу закону сплачувати вартість отриманих послуг за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Належних та допустимих доказів того, що тарифи, за якими розраховано заборгованість Відповідача за комунальні послуги, є нечинними суду не надано, як і не надано належних і допустимих доказів того, що підлягають застосуванню інші тарифи, ніж ті за якими розрахована оплата Позивачем. У судовому засіданні стороною Відповідача надано копії квитанцій, з яких вбачається, що [PERSON] 24.11.2014р. було сплачено кошти у розмірі 1229, 76 грн. за утримання будинку (з 04.2011р. по 03.2014р.) та 1891,80 грн. за центральне опалення (з 04.2011р. по 03.2014р.) на рахунок КП «Керуюча Дирекція Шевченківаського району», яку він просив зарахувати в рахунок погашення боргу, оскільки саме вказане підприємство, на його думку, є належною стороною та має право на отримання оплати відповідних послуг.(а.с.97 т.1, а.с. 11,12,13 т.2). При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів того, що зазначений Відповідачем у кваитанціях рахунок є рахунком саме КП «Керуюча Дирекція» на який зараховуються платежі за утримання будинків, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що сплачена сума Відповідачем за утримання будинку не може бути зарахованою в рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Відповідачем лише надано докази того, що відповідна банківська установа здійснила перераховання, сплачених ним коштів, на вказаний ним же в квитанціях рахунок. Разом з тим, доказів того, чи зараховані сплачені Відповідачем кошти на рахунок саме КП "Керуюча дирекція", чи прийняті вони як оплата заборгованості саме на особовий рахунок Відповідача суду не надано. З пояснень представника Позивача, наданих у судовому засіданні вбачається, що грошові кошти за оплату комунальних послуг надходять на рахунок КП ГОЦ, який вказується по кожному конкретрому особовому рахунку споживача в Рахунках на оплату послуг щомісячно, а потім розподіляються і перераховуються на рахунки відповідних підприємств, які надають послуги. Представник Позивача у судовому засіданні 11.02.2015р. повідомила, що за час розгляду справи їй не надходила інформація про надходження коштів за оплату комунальних послуг від [PERSON] за його особовим рахунком і тому підтвердити зарахування оплати вказаних Відповідачем послуг вона не може. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснень наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Згідно приписів ст.60 ЦПК України, Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні Відповідач та його представник зазначили, що заявлені вимоги є безпідставними та незаконними більше того, Позивач зловживаючи своїм становищем намагається стягнути з Відповідача заборгованість за газопостачання, в той час, як за ним такої заборгованості не рахується, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі розрахунками Позивача. Крім того Відповідачем подано заяву про застосування позовної давності. Як свідчить наданий представником Позивача розрахунок боргу (а.с. 175-182), за Відповідачем не рахується заборгованість за газопостачання з січня 2011р., про що також повідомила представник Позивача в засіданні. Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України. Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила. Сплив строку позовної давності згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість Відповідача перед Комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» за вказаний в позові період є наявною і на час звернення Позивача з позовом до суду. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, Верховний Суд України прийшов до висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовна давність щодо стягнення з відповідача заборгованості по сплаті комунальних послуг, нарахування і сплата яких відбувається щомісяця, повинна обчислюватися з моменту настання строку сплати кожного платежу окремо. Отже, з урахуванням часу звернення Позивача з позовом до суду -19.05.2014р. (дата звернення підтверджується конвертом, в якому надійшла позовна заява) ним пропущено трьох річний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з 01.09.2008р. по 01.06.2011р., а тому в цій частині за заявою Відповідача підлягають застосуванню наслідки сплину строку позовної давності і в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином з урахуванням дати звернення позивача з позовом до суду, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги за період з 01.06.2011р. по 01.07.2013р. в загальній сумі 6 825,44 грн. Щодо застосування наслідків сплину спеціальної позовної давності в 1 рік до вимог про стягнення з Відповідача 3% річних та індексу інфляції, про що заявлено Відповідачем у справі, то суд приходить до висновку, що положення Цивільного кодексу України щодо наслідків сплдину строку спеціальної позовної давності в цій частині застосуванню не підлягають. Разом з тим, суд не вбачає за можливе стягнути з Відповідача на користь Позивача суму 3% річних та індексу інфляції за період з 01.06.2011р. по 01.07.2013р., оскільки Позивачем не надано детального розрахунку про нарахування вказаних сум саме за вказаний період. З урахуванням всього наведеного вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням 3 річного строку позовної давності, про застосування наслідків пропуску якого було заявлено Відповідачем, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню заборгованість за комунальні послуги за період з 01.06.2011р. по 01.07.2013р. в сумі 6 825, 44 грн. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню мінімальна сума судового збору з вимог майнового характеру 243,60 грн. На підставі ст.ст. 256, 257, 261, 267, 625 ЦК України, ст.ст. 1, 13, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 66, 67 Житлового кодексу України,

Outcome: partial