Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

покликаючись на створення [PERSON] перешкод для використання ними проходу із [ADDRESS] шляхом його захаращення та перекриття її приватною земельною ділянкою, позивачі у поданій до суду 29 червня 2017 року позовній заяві просять визнати недійсним рішення Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 19 березня 2010 року № 553 в частині затвердження технічної документації по передачі земельної ділянки та передачі її у власність площею 0.0775 га для ведення особистого селянського господарства, Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯП № 785424 від 26 серпня 2010 року, зобов`язавши відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від огорожі. Відповідач [PERSON] у поданому 06 серпня 2020 року відзиві просить у позові відмовити за їх необгрунтованістю та безпідставністю. Представник відповідача - Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області сільський голова Столярчук М.А. у поданому 20 січня 2020 року клопотанні вказує про прохання розгляд справи проводити без участі представника сільської ради. Третя особа своє пояснення по позову не подала, до суду представника не направила. Позивачі у поданих до суду заявах просять справу слухати у їх відсутність з участю їх представника адвоката Матвійчук В.О. Зважаючи, що учасників справи відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, їх явку не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, наявності у відповідачів пркедставника - адвоката, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність відповідачів та третьої особи, які не з"явилися до суду. У суді позивач [PERSON] позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Просить, щоб їй надали більший заїзд, бо недостатньо дороги для розвертання машин біля її двору. Показала, що з 1983 року вона проживає за вказаною адресою. Коли сім"я відповідачів приватизувала спірну ділянку, то між ними погіршилися стосунки, оскільки їм стало проблематично розвертатися, бо розвертатися біля двору відповідачів їм забороняють сусіди. Коли біля будинку відповідача відкриті ворота, то машинам, які приїзджають до її господарства, погано розвертатися. На спірну ділянку сім"я відповідача її сім"ю не допускає, постійно погрожуючи та ображаючи, ні про що домовитися неможливо, мати відповідача постійно до неї чіпляється, обзиває, "все робить на зло". Свою земельну ділянку вона приватизувала у 2008 році - раніше за відповідача, межі погоджувала з усіма суміжними землекористувачами. З первісним позивачем у неї були нормальні відносини. Нову огорожу вона встановлювала на місці попередньої, квітник знаходиться не на її землі, а на проїзжій частині. Вона не погоджується відступити ані сантиметра своєї землі для розширення дороги - як вирішила сільська рада, а вважає, що за рахунок "відсудженої у [PERSON] землі" можна зробити круговий або трикутний розворот біля її воріт. Після приватизації спірної земельної ділянки звузився під"їзд до її садиби. Раніше у відповідача - сусідів був свій заїзд, а зараз вони їздять по її землі - дорозі, яку зробила її сім"я і яку вона вважає своєю, а не землею сільської ради. По спірній земельній ділянці автомобілі ніколи не їздили, але підводи їздили та люди ходили. Вона була присутня при проведенні громадських слуханнях, їй відомо про прийняте рішення - створення наскізного проїзду, але з цим рішенням вона не погоджується, оскільки їй мало ширини дороги у 4.7 м, а хоче ширину дороги у 6 м - як вказано у висновку експерта, щоб зробити тупиковий роз"їзд. У суді позивач [PERSON] позов підтримала. Вважає, що все потрібно повернути в попередній стан, так, як було за життя тьоті Валі - попередньої власниці спірної земельної ділянки - первісного позивача. Стверджує, що [PERSON] - бабуся відповідача плакалася, що їй не має місця для вирощування курей, тому їй дозволили загородити трохи землі. Потім вона самовільно захопила ще землі, на якій зараз батьки відповідача прив"язують собаку, щоб вона гавкала і лякала дітей, а мати відповідача всіх лає і провокує. Вважає, що повинен бути наскрізний проїзд з вулиці Центральної на вулицю Шевченка , як і заплановано сільською радою, з чим погоджуються всі жителі. Якщо буде дорога, то спір зникне. Вона відступила трохи своєї землі для розширення спільної дороги, а [PERSON] робити цього не хоче - це її справа, бо [PERSON] хоче, щоб зробили розворот біля її воріт. Не заперечує, що, коли вода вимила рівчак, то жителі села, зокрема і члени сімей позивачів засипали її будівельним смітттям, їй стало краще виїзджати. Представник позивачів адвокат Матвійчук В.О. позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах, оскільки порушення прав позивачів підтверджується долученим до матеріалів справи висновком експертного дослідження №170606/1_30 від 15 серпня 2017 року. Вважає, що рішення Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 553 від 19 березня 2010 року прийняте, а державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 785424 від 26 серпня 2010 року виданий з порушенням вимог чинного законодавства та прав позивачів як «сусідніх» та суміжних землевласників щодо користування землями загального користування, що забезпечують прохід та проїзд. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що силу геодезичного розташування суміжних ділянок на вулицю Ватутіна поряд із земельними ділянками, які належать [PERSON] , історично розміщений прохід (проїзд) із вулиці Шевченка. Зазначає, що даною дорогою [PERSON] та [PERSON] користуються вже тривалий термін, так як немає іншої під`їзної дороги, крім спірної, яка б вела до їх земельних ділянок. Крім цього, [PERSON] вказує, що вказаною дорогою ходить на зупинку маршрутних транспортних засобів. Сім"я [PERSON] не мають можливості їздити трактором, бо проїзд захаращений. Пояснює, що на сьогодні існують труднощі в користуванні вищезгаданою дорогою, так як вона захаращена, а також «перекрита» спірною земельною ділянкою (кадастровий номер 5624681500:06:000:0536), що належала відповідачу [PERSON] . Окрім того, таке виділення земельної ділянки [PERSON] створює суттєві перешкоди в користуванні землею загального користування - проїздом до [PERSON] , будинку (недостатня ширина дороги), бо дотримання вимог ДБН ніхто не відміняв, при цьому відповідач не бажає в добровільному порядку уступити частину своєї земельної ділянки для організації дороги відповідно до всіх вимог. На даний час відповідачем порушені правили добросусідства, бо люди не можуть вільно пересуватися, тому в 2019 році вони зібралися і вимостили дорогу будівельними відходами, щоб привести її у належний стан, на що був усний дозвіл сільської ради, за ці дії нікого до відповідальності не притягували. Стверджує, що сільська рада чекає позитивного для [PERSON] рішення суду, щоб продовжити проведення робіт. Підтверджує, що саме [PERSON] запропонувала фірму, яка розробляє проект про розширення дороги, при цьому замовником виступає сільська рада. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Вважає, що позивачі не є належними, бо їх права не порушені. Не може бути способом вирішення спору позбавлення особи власності. По суті справи показала, що питання спірного проїзду вже вирішене, оскільки затверджений новий Генеральний план. Не вбачається порушення прав позивачів ні під час подачі позовної заяви, ні на даний час. Це проблема всіх сусідів, які не проти наскрізного проїзду. Всі причетні до цього особи, навіть позивачі, крім [PERSON] погодилися на прокладення в перспективі дороги на місці спірного проходу. Для цього всі, крім [PERSON] , добровільно погоджуються відмовитися від частини своєї земельної ділянки для спільної справи - прокладення дороги. Сільська рада також знає, що з сторони відповідача жодних перешкод при вилученні не буде, а Процюки хочуть вирішити свої проблеми за рахунок земель відповідача. Як їй відомо, у 1962 року батьки побудували будинок на [ADDRESS] , де і вона народилася. Біля будинку був великий рівчак і талі води його постійно вимивали ще більше, бо води стрімко текли далі на вулицю Шевченка. З трьох сторін є високі пагорби. Переміщатися цим шляхом можна було лише в дуже хорошу погоду, лише велосипедом чи, можливо, пішки, Процюки ніколи по рівчаку не їздили. У всіх позивачів є можливість заїзду до їх земельних ділянок. Полюховичі при встановленні огорожі змістили свою земельну ділянку, вони використовують загальну дорогу як город, хоча на публічній кадастровій карті видно, що Полюховичам є розворот. Сусіди побудували кам"яні огорожі, збільшивши площу своїх земельних ділянок. Спірною земельною ділянкою їх сім"я користувалася завжди: косили та збирали сіно, припинали худобу, користування було відкритим, люди спокійно ходили і ніяких проблем не було. Зараз Процюки зробили з цього проблему, бо хочуть забрати лише собі її земельну ділянку для покращення заїзду до своєї земельної ділянки, при цьому їх сім"я використовує для розвороту двір або власну земельну ділянку. [PERSON] в свій час віддала частину своєї земельної ділянки своїй доньці [PERSON] , яка потім подарувала її своїй сестрі [PERSON] , що дозволило [PERSON] ще приватизувати собі землі. Її представник-адвокат Цуняк С.В., заперечуючи проти позову, додатково показав, що даний спір є безпідставним та безперспективним. оскільки дана ситуація давно вирішена - при затвердженні нового Генерального плану, яким запроектовано наскрізний проїзд з врахуванням відповідних норм ДБН, при цьому ці норми застосовуються лише проектувальником і не можуть відноситься до доріг, які вже існують. Спірної дороги ніколи не існувало, це просто рівчак, який утворився природним чином. Ця стічна канава виключала проїзд будь-яким транспортиними засобами, намощена позивачами дорога не проіснувала і року, бо зливи знищили все. Не дочекавшись вирішення спору, позивачі стали замощувати рівчак, тобто знищувати докази по справі. Право на захист- порушення субєктивних прав позивачів, тому позивач має довести наявність проїзду на момент подання позову. Мета поданого позову - позбавити відповідача права власності, що суперечить принципу добросовісності. Дії сільради є законними, сільрада діяла в межах своїх повноважень. Оскільки позивач експерту надав не всі документи, то очікуваним є результат- не міг дати відповіді. Вважає, що висновок є недопустимим, бо експерт не попереджувався про кримінальну відповідальність, бо йому не повідомили, що висновок готується для суду. У випадку наявності, на думку суду, підстав для задоволення позову по суті, заявляє про пропуск позивачами строку позовної давності. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Встановлено, що [PERSON] є власником двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 064675 від 28 жовтня 2008 року - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га з кадастровим номером 56:246:815:00:06:000:0513; та відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 064676 від 28 жовтня 2008 року - для ведення особистого селянського господарства площею 0,1195 га з кадастровим номером 56:246:815:00:06:000:0514. Рішенням Великожитинської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 29 грудня 1993 року № 65 «Про приватизацію земель в межах населеного пункту» передано громадянам, які користуються земельними ділянками на території сільської ради, безоплатно у приватну власність земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва, обслуговування житлового будинку у межах норм постановлених ЗК України, серед інших [PERSON] - 0,60 га. Рішенням Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 553 від 19 березня 2010 року [PERSON] затверджено технічну документацію та передано у власність земельну ділянку площею 0,0775 га для ведення особистого селянського господарства в с.Бармаки та видано державний акт серії ЯЛ №785424. Згідно дослідженого у судовому засіданні та долученого до матеріалів справи експертного дослідження №170606/1_30 від 15 серпня 2017 року габарити (розміри) проїзду (дороги) до садиби (домоволодіння) за адресою: [ADDRESS] , не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва та державно-будівельним нормам в частині організації майданчика для розвороту автомобілів, оскільки, враховуючи розташування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 0,1149 га з кадастровим номером 5624681500:06:000:0536 (Ділянка №3), земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] з кадастровими номерами: 5624681500:06:000:0513 (Ділянка №1), 5624681500:06:000:0514 (Ділянка №2) влаштування вищезазначеного майданчика технічно не можливе. Фактичне розташування огорожі земельної ділянки та розташування самої ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0,1149 га з кадастровим номером 5624681500:06:000:0536 (Ділянка №3) зі сторони земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] з кадастровими номерами 5624681500:06:000:0513 (Ділянка №1), 5624681500:06:000:0514 (Ділянка №2) не відповідає Державному акту на право власності на земельну ділянку Серії Я1І № 785424 від 26 серпня 2010 року. Оскільки технічна документація на ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0,1149 га з кадастровим номером 5624681500:06:000:0536 (Ділянка №3) не була надана, визначити, чи відповідає фактичне розташування огорожі земельної ділянки та розташування самої ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0,1149 га з кадастровим номером 5624681500:06:000:0536 (Ділянка №3) зі сторони земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] з кадастровими номерами: 5624681500:06:000:0513 (Ділянка №1), 5624681500:06:000:0514 (Ділянка №2) технічній документації на цю ділянку неможливо. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 травня 2019 року спадкоємицею зазначеного у заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з земельної ділянки площею 0,1149 га, яка належала померлій на підставі державного акту серії ЯЛ №785424, виданого Великожитинсьскою сільською радою Рівненського району від 26 серпня 2010 року. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 10 травня 2019 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,1149 га, кадастровий номер 5624681500:06:000:0536, цільове призначення (використання) земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, експлікація земельних угідь: рілля - 0,1149 га. У п.4 Протоколу громадських слухань документа державного планування "Генеральний план забудови та зонування території с.Бармаки" вказано "Запроектувати дорогу з вулиці Шевченка на вулицю Центральна в селі Бармаки , а також внести дану дорогу /шириною 6 м/ як земельну ділянку загального користування в Генеральний план та зонування території села Бармаки, з врахуванням чинних вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, державно-будівельних норм та з врахуванням зауважень громадськості. Свідок [PERSON] - донька позивача [PERSON] стверджує, що раніше проживала за місцем проживання батьків по [ADDRESS] , а зараз проживає по сусідству з ними по вул.Миру в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області . Їй відомо, що мама працювала в колгоспі, тому у 1984-1986 роках отримала земельну ділянку під забудову на колгоспному полі поряд із земельною ділянкою сім"ї [PERSON] , де відповідачі вже на той час побудували садибу. Раніше там була наскрізна дорога, якою вони також хотіли користуватися, але [PERSON] заборонила по ній їздити, бо при будівництві їх садиби розбивалася дорога, тому з дозволу сільської ради її батьки у 1991 році зробили доїзд до свого будинку, яким користуються і на даний час. Згодом родина відповідача також стала користуватися цим заїздом, а територію попередньої дороги, яку вони використовувати тривалий час, приватизували. У зв"язку з цим проїзд до садиби батьків погіршився, бо великогабаритним транспортом заїхати стало важче через стовпчики, які встановила відповідач, а початок земельної ділянки обгородила сіткою. Проблема для розвороту виникає саме біля воріт будинку відповідача, мати якої постійно ображає її батьків. Вважає, що дорога на місці рівчака була і повина бути у подальшому, щоб люди використовували її по своїх можливостях. Вона була присутня на громадських слуханнях та їй відомо про прийняті рішення. Їй невідомо, хто вимощумав дорогу в той час, коли ця справа вже була в суді та між ними існував спір. Свідок [PERSON] - жителька [ADDRESS] ствердила, що на місці рівчака завжди був проїзд, якою їздили трактори, гужовий транспорт, а сама дорога була між нинішніми земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] . Рівчаком їздили до 90 років минулого століття, а до 2010 року ходили. Вона погоджується з рішенням громадських слухань, але вважає, що необхідно забрати у [PERSON] всю земельну ділянку і зробити там майданчик для розвороту, бо зараз [PERSON] погано заїзджати до себе у двір, про незручності іншим людям їй невідомо. Свідок [PERSON] - рідна сестра позивача [PERSON] , яка фактично проживає по [ADDRESS] , вважає, що предметом судової справи є спір, чи була на місці рівчака дорога. Стверджує, що раніше від вулиці Центральної до вулиці Шевченка був проїзд між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] . Вважаю, що повинен був наскрізний проїзд для зручності всіх жителів села. Свідок [PERSON] - жителька [ADDRESS] стверджує, що по рівчаку до її садиби, яка знаходиться понад самим рівчаком, можна було проїхати підводою, а береза, яка знаходиться майже посеред рівчака, росте дуже давно - мінімум з 90 років. Свідок [PERSON] - житель [ADDRESS] показав, що раніше у родин [PERSON] та [PERSON] були окремі проїзди від [ADDRESS] , а пізніше сільська рада незаконо дала [PERSON] дозвіл на приватизацію дороги, чим погіршила умови для родини [PERSON] , бо звузила проїзд до їх садиби. Свідок [PERSON] - житель [ADDRESS] стверджує, що раніше дорога була поруч земельної ділянки [PERSON] , всі нею їздили, вони навіть возом возили сіно. Коли [PERSON] дали земельну ділянку під забудову і вони стали будуватися, то [PERSON] заборонили ним їздити цією дорогою, бо вона розбивалася і тоді Процюки облаштували собі власну дорогу, якою і користуються по даний час. Після незаконної, на його думку, приватизації відповідачем спірної земельної ділянки дорога звузилися, а [PERSON] стало гірше заїзджати у двір. Свідок [PERSON] - батько відповідача, який фактично проживає по [ADDRESS] , показав, що до їх будинку дорога була грунтова польова дорога практично у ворота, а потім повертала вліво, далі дорога йшла на Шевченка, а потім на трасу. Біля воріт була канава глибиною понад 1 м., яка через дощі заповнювалася водою і була дуже небезпечною. Був випадок, коли потік води зніс кучу вугілля і чуть не зніс автомобіль. Вони намагалися укріпити береги, посадивши дерева, але потік води зніс і дерева, і сітку, і стовпи. Це нижня точка і туди все несе і далі на Шевченка. У 90 роках вони стали городитися, ні у кого жодних претензій до них не було. Після смерті тестя виявилося, що не вся їх земля ними приватизована. Коли він прийшов забирати документи на приватизацію, то дізнався, що [PERSON] написала скаргу, бо за суміжного землекористувача [PERSON] підписалася її донька і сім"я [PERSON] скористалася цією інформацією, хоча їх підписи і не були потрібні, бо їх земельні ділянки не межують. Сім"я [PERSON] помилково вважає, що дорога, якою користується їх сім"я для під"їзду до свого будинку, належить їм. З цього приводу його тещу терміново викликали в міліцію, прокуратуру 30 грудня 2016 року - напередодні великих свят. Вона дуже переживала за таку несправедливість зі сторони найближчих сусідів і 20 лютого наступного року у неї стався інсульт і її паралізувало. Процюки, знаючи про такий стан здоров"я сусідки, вирішили її добити і подали даний позов. Процюки побудувалися приблизно о 1984 році. Зараз вони забороняють їздити по "їх" дорозі і вимагають, щоб відповідачі заїзджали через рівчак з вулиці Шевченка. Люди як ходили через рівчак, так і ходять. Вони були вимушені загородитися, щоб показати, що це їх земельна ділянка. Дві їх земельні ділянки з"єднані, що є об"єктивно. Можливо, [PERSON] і погано заїзджати у свій двір, але це їх вибір, бо вони залишають по декілька авто на дорозі, ставлять фури. Ці сусіди вважають, що це їх дорога і вони мають на неї право, хоча на громадських слуханнях вирішили на її місці зробити наскрізний проїзд, для чого всі власники повинні уступити частини земельних ділянок і всі на це погодилися, крім [PERSON] . Раніше земельна ділянка [PERSON] була огороджена металевою сіткою, а коли вони стали приватизовувати свою земельну ділянку, сусіди поставили паркан, а потім ще зробили і клумбу, вкравши у дороги 1 м. Свідок [PERSON] , який все своє життя проживає по сусідству показав, що Анчикевичі побудувалися в 1962 році, їм дали заїзд до будинку. Процюки побудувалися у 80 роках і також отримали заїзд. Через канаву ніхто ніколи не їздив, там вже дуже давно ростуть дерева, але можна ходити пішки і зараз ходять. Свідок [PERSON] повідомив, що спірну ділянку знає з 2005 року, коли переселився у Бармаки. Приїзджає до [PERSON] автомобілем з вулиці Центральної, іншого шляху немає. Раніше з вулиці Шевченка була канава, а декілька років тому її висипали будівельними відходами, але по ній ніхто все одно не їздить. Коли він хотів розвернутися біля воріт [PERSON] , то господарі, погрожуючи, категорично заборонили йому це робити, тому він розвертався у дворі [PERSON] . Свідок [PERSON] - бувший співробітник чоловіка відповідача показав, що рівчаком проїхати транспортом нереально. Він як працівник ДНС стверджує, що відсутні перешкоди для проїзду навіть пожежною машиною. Свідок [PERSON] - подруга відповідача з дитинства стверджує, що до 2017 року часто бувала у господарстві ще бабусі відповідача. Через рівчак можна пройти лише якшо сухо, а коли мокро- нереально навіть на велосипеді. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Ч.ч.2 ст.19 Конституції України зобов`язує органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України). Відповідно до ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Ч.2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. За правилами ч.1 ст.123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених ст.122 цього Кодексу. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (ч.2 ст.123 ЗК України). Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №488/402/16-ц (провадження № 14-564цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст.21 ЦК України). Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права (права власності), що виникло внаслідок реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень. Підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку». Об`єктивних і переконливих доказів на доведення позовних вимог позивачі не надали не надали, що вказує на необґрунтованість позову. Щодо позовної давності, то у заяві від 29 липня 2021 року відповідач просить, що у разі, якщо суд прийде до переконання про задоволення позовних вимог будь-кого із позивачів, то нею заявляється про застосування строку позовної давності на підставі ст.257 ЦК України до позовних вимог всіх позивачів, що є підставою для відмови у позові. Цю позицію підтримала сторона відповідача в суді. Стверджує, що кожному з позивачів стало відомо про відсутність наскрізного проїзду /дороги/ між вул.Шевченка та вул.Центральна у с.Бармаки Рівненського району Рівненської області та межування /розташування/ ділянок ще під час проведення приватизації своїх земельних ділянок, бо на сторінці землевпорядної документації є зображення кадастрового плану земельної ділянки. Крім того, з 01 січня 2013 року в Україні з"явилася публічна кадастрова карта України. Також ці відомості були відомі, зокрема позивачу [PERSON] , у відповіді на її звернення до різних офіційних органів, що також підтвердили свідки в судовому засіданні. Представник позивача адвокат Матвійчук В.О. у поданій 07 жовтня 2021 року заяві вважає, що строк позовної давності не пропущенний, оскільки про винесення оспорюваного рішення позивачі дізналися з відповідей на її адвокатські запити - 04 та 06 квітня 2017 року, а позов подано 22 червня 2017 року. Так, за змістом ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачів та у позові відмовлено у повному обсязі по суті, а відтак в задоволенні клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід відмовити. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. У зв`язку із відмовою у позові судовий збір покладається на позивачів. Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Правничу допомогу у цій справі відповідачу надавало Адвокатське об"єднання "Адвокатська контора Цуняка". Договором №9 від 27 липня 2020 року підтверджено надання правничої допомоги у формі представництва. Відповідно до акту надання послуг відповідач за надання йому правової допомоги сплатив 8 000 грн. На підтвердження факту внесення гонорару на вказану суму про виконання акту про надання послуг надано дублікат чеку №0.0.1868174422.1 від 13 жовтня 2020 року. Договором №8 від 25 лютого 2020 року підтверджено надання правничої допомоги у формі правового супроводу. Відповідно до акту надання послуг відповідач за надання йому правової допомоги сплатив 22 000 грн. На підтвердження факту внесення гонорару на вказану суму про виконання акту про надання послуг надано заяву на переказ готівки №129968431 від 25 лютого 2020 року. Ч.1 ст.133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 вказаної статті Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України). Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в ч.4 ст.62 ЦПК України. Відповідно до ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 зазначеного Закону). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст.141 ЦПК України). Відповідно до ч.1 та 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Встановлено, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу обґрунтовані належними та допустимими доказами. Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг,

Outcome: approved