Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

07.10.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, набутого за час спільного проживання та визнання права власності. В обґрунтування позову вказав, що він та [PERSON], на протязі тривалого часу, а саме починаючи з 1994 року по лютий 2010 року включно, проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права і обов'язки. В період з 1994 року по вересень 1996 року, мешкали в Жовтневому районі м. Кривого Рогу, а саме в квартирі [ADDRESS]. Цей факт підтверджується відповідним Актом складеним сусідами та завіреним майстром житлово - експлуатаційної організації №31. Починаючи з вересня 1996 року по лютий 2010 року, вони мешкали в [ADDRESS]. В свою чергу це знаходить своє підтвердження і в Акті складеному та підписаному сусідами згаданого будинку. Відповідно Акт завірений майстром дільниці № 2 житлово - експлуатаційної організації № 35. В той час, дана квартира належала батькові, матері та братові [PERSON], а з 30.05.2008 року, відповідно до договору дарування від 13 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу [PERSON], власником зазначеної квартири стає [PERSON] В період їх сумісного проживання, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, доглядали один одного та у всьому допомагали. Разом, за спільні кошти, вони робили ремонти в квартирі. Він безпосередньо брав участь у вихованні доньки [PERSON] У них багато спільних друзів, які не одноразово заходили до них у гості і в свою чергу можуть ствердити факт сумісного проживання та спільного побуту. За час їх сімейних відносин, вони за спільні кошти придбавали майно для сумісного користування, отримували прибутки, а в скрутні часи, разом переживали труднощі та негоди. Так, під час спільного проживання однією сім'єю, ними було придбано нерухоме майно, а саме: нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудоване в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517.3 м.кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Право установчі документи було вирішено оформити на ім'я відповідача. Вважає, що дане майно є їх спільною сумісною власністю, яка відповідно до норм діючого в Україні законодавства може бути розділена між ними в рівних частках. Свою позицію обґрунтовує тим, що 23.09.1999 року на товарній біржі «Новий вік» між ліквідаційною комісією ГКТПП «Север» та [PERSON] укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, відповідно до якого, відповідачка отримує у власність нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудоване в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517.3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Вартість вказаного майна, складає 27 266.00 (двадцять сім тисяч двісті шістдесят шість) гривень 00 копійок. Ресторан «[INFO]» придбаний за їх спільні кошти, частину з яких він був змушений позичати у [PERSON] Про це свідчить розписка, що була ним надана після повернення ним займаних коштів. Тобто нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудоване в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517.3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], було придбано ним та відповідачем в період їх проживання однією сім'єю за спільні грошові кошти. Частиною 4, статті 368 ЦК України передбачено, що майно є спільною сумісною власністю в разі якщо воно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї. Згідно ст. 17 ЗУ "Про власність", який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, майно, придбане в наслідок спільної праці сім'ї, є їх спільною сумісною власністю. Статтею 64 ЖК України передбачено, що членами сім'ї може бути визнано осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На сьогоднішній день, [PERSON] відмовляється від поділу спільного нерухомого майна в добровільному порядку, що змушує його звернутися до суду з даним позовом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Частиною 2, ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути становленні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Йому відомо, що 11.08.2008 року між відповідачем та ПАТ «Райфайзенн Банк Аваль», укладено договір іпотеки за № 12/123/001/1, предметом якого є спірне нерухоме майно, а саме: нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудоване в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517.3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] Просить встановити факт постійного проживання однією сім'єю його та [PERSON] в період з 1994 року по лютий 2010 року; визнати нерухоме майно, а саме нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудоване в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517.3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., розташоване за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; поділити між [PERSON] та [PERSON], нерухоме майно, а саме: нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудоване в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517.3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., розташоване за адресою: [ADDRESS], визнавши за кожною стороною право власності на 54 частину зазначеного майна. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] звернулася до суду с заявою про визнання позову та розгляд справи у її відсутність (а.с.35). Представник третьої особи ПАТ «Райффазен Банк Аваль» - Касянов О.М. проти позову заперечував, пояснив, що до вимог позивача про визнання права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно і його поділ, судом має бути застосований строк позовної давності та наслідки його спливу. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно із частиною шостою Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовується до позовів, строк пред'явлення яких встановлено законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна - нежитлового залізобетонного приміщення ресторану «[INFO]» укладено 23.09.1999 року, а зазначене майно зареєстровано за [PERSON] в Криворізькому бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності, відповідно реєстраційного посвідчення від 03.11.1999 року, тобто із цієї дати в [PERSON] виникло право особистої власності на спірне нерухоме майно, а у позивача виникло право на оспорення цих правовідносин та визнання придбаного майна спільною власністю. З наведеного випливає, що до застосування позовної давності, строк якої закінчився до набрання чинності ЦК України, мають застосовуватись правила про позовну давність, встановлені ЦК Української РСР, згідно якого та відповідно ст. 71 загальний строк позовної давності встановлювався в три роки, а згідно ст. 75 цього ж кодексу позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно ст. 80 ЦК Української РСР наслідком закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Ураховуючи наведене, а також те, що строк позовної давності за вимогами Позивача про визнання права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно і його поділ сплив 03.11.2002 року, вважає, що за результатом розгляду справи суд має відмовити Позивачу у задоволенні цих вимог, у наслідок закінчення строку позовної давності, не залежно від наявності або відсутності про це заяви сторін. Крім того сторони до теперішнього часу мешкають разом, а звернення до суду необхідно для виключення частки майна з іпотечного договору, який був укладений між [PERSON] та Банком. Вислухавши представника позивача, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та наступні їм правовідносини. Правовідносини між сторонами регулюються як нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 р.), який діяв на той час коли сторони фактично стали перебувати у шлюбних відносинах, так і СК України, після набрання ним чинності разом з ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У відповідності з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Судом встановлено згідно письмових пояснень позивача, актів з місця проживання від 10.12.2011 року, від 09.12.2011 року, затверджених майстрами «ЖЕО № 31» та «ЖЕО № 35», [PERSON] та [PERSON] в період з 1994 року по вересень 1996 року включно, проживали однією сім'єю в квартирі [ADDRESS], а в період з вересня 1996 року по лютий 2010 року включно, проживали однією сім'єю, в квартирі [ADDRESS].(а.с.10,11). Факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] підтвердили також і допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], пояснив, що вважали їх чоловіком та жінкою. У відповідності до п.2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. А відповідно до п.4 цієї ж статті, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Оскільки суду надані всі належні докази стосовно факту постійного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] в період з 1994 року йо лютий 2010 року, включно, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Частиною 4, статті 368 ЦК України передбачено, що майно є спільною сумісною власністю в разі якщо воно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.1999 року є власником нежитлового залізобетонного приміщення ресторану «[INFO]», вбудованого в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517,3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною вартістю 27 266,0 грн. та зареєстрованому в Криворізькому БТІ в реєстровій книзі № 6 -«Н», сторінка № 211 запис № 2211 від 03.11.1999 року (а.с.13-14). Допитаний в судовому засіданні свідок пояснив, що в 1999 році, він позичав [PERSON] гроші в сумі 11 000,0 грн. , але для якої мети він вже не пам'ятає. Гроші [PERSON] йому повернув у 2002 році, в зв'язку з тим, що ніяких претензій до нього не має, дану йому розписку знищив. Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, суд вважає необхідним визнати нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудованого в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517,3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною вартістю 27 266,0 грн. та зареєстрованому в Криворізькому БТІ в реєстровій книзі № 6 -«Н», сторінка № 211 запис № 2211 від 03.11.1999 року, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та поділити між [PERSON] і [PERSON], нерухоме майно, а саме: нежитлове залізобетонне приміщення ресторану «[INFO]», вбудоване в перший поверх нежитлової будівлі, загальною площею 1517.3 м. кв. у тому числі площа підвалу 294.2 м. кв., розташоване за адресою: [ADDRESS], визнавши за кожною стороною право власності на 1/2 частину зазначеного майна. Стосовно застосування строку позовної давності, на застосуванні якого наполягає представник третьої особи, як на підставу у відмові в позові, суд вважає необхідним відмовити. Так, ст.. 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже незалежно від того, чи проживають дружина та чоловік спільно, а також від порушення одним із подружжям майнових прав другого, позовна давність не розпочинається доти, поки шлюб між ними не розірвано. Тому першою умовою застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, є розірвання шлюбу. Крім того позовна давність не розпочинається, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишньою дружиною або колишнім чоловіком. Частиною 2 ст. 74 СК України, передбачено, що на майно , що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України. Судом встановлено, що саме до лютого 2010 року сторони проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, а тому саме з лютого 2010 року повинен обчислюватися строк позовної давності. Разом з тим позивач 16.01.2012 року звернувся до суду с заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю (а.с.23-27) в якій зазначив , що встановлення даного факту впливає на правовий режим майна , придбаного [PERSON] в цей період, а укладаючи договір іпотеки [PERSON] з ПАТ «Райффазен Банк Аваль» від 11.08.2008 року, остання зазначила, що нежитлове приміщення (11.08.2008 р.) не є об'єктом спільної сумісної власності та вона на час його набуття та на день підписання заяви не перебуває у шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах, чим були порушені його майнові права. Таким чином, суд вважає, що перебіг позовної давності був перерваний позивачем 16.01.2012 року і підстав його застосування та відмови у позові не має. На підставі ст.. 368 ЦК України, ст.ст. 16, 17, 18 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 р.), ст.ст.3, 72, 74 СК України (2001 р.),

Outcome: approved