Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що знаходилась з 25 вересня 2009 року з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, розірвання якого зареєстроване 19 серпня 2014 року Ковпаківським ВРАЦС Сумського МУЮ. В період шлюбу вони за договором купівлі-продажу від 6 грудня 2010 року придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], жилою площею 36, 1 кв. м, яка складається з кімнати 3 площею 16, 5 кв.м, кімнати 4 площею 19,6 кв.м, кухні 5 площею 11 кв.м, коридору 1 площею 22 кв.м, ванної кімнати 7 5 6 кв.м, туалету 6 площею 1, 6 кв.м, кладової 2 площею 3 кв.м, лоджії 1 площею 4 кв.м. Загальна площа квартири складає 79, 3 кв. м + 4 кв. м = 83, 3 кв.м. Квартира зареєстрована за сторонами в рівних долях по ? частині на праві приватної спільної часткової власності.Після припинення шлюбних відносин вони мають окремі сімейні бюджети, в зв'язку з цим у них виникають непорозуміння з приводу користування та утримання квартири. 16 серпня 2014 року з квартири зникли її особисті речі та документи, в зв'язку з чим вона зверталась до правоохоронних органів, після чого відповідач через тиждень повернув її майно. Посилалась на те, що виділення їй в користування окремої кімнати убезпечить її від напруги в відносинах з відповідачем, зникнення речей і документів, вона зможе обладнати кімнату відповідними засобами, що перешкоджатимуть не санкціонованому проникненню колишнього чоловіка. Напруга у взаємовідносинах негативно впливає на її стан здоров'я, вона знаходиться в депресивному стані, вимушена приймати ліки. Відповідач перешкоджає їй в користуванні власністю, за наявності власного житла вона вимушена винаймати квартиру. Просить встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй в користування житлову кімнату 4 площею 19, 6 кв. м, відповідачеві - кімнату 3 площею 16, 5 кв.м, усі підсобні приміщення - кухню 5 площею 11 кв.м, коридор 1 площею 22 кв.м, ванну 7 площею 5, 6 кв.м, туалет 6 площею 1, 6 кв.м, кладову 2 площею 3 кв.м, лоджію 1 площею 4 кв. м залишити в спільному користуванні, а також відкрити особовий рахунок на жиле приміщення спірної квартири у відповідності з правом власності на ? частину, уклавши з нею договір на 1 кімнату 4 площею 19, 6 кв.м (т.1, а.с. 3-4). 28 листопада 2014 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON],посилаючись на те, що після реєстрації 25 вересня 2009 року шлюбу з позивачкою з метою поліпшення житлових умов подружжя він 15 листопада 2010 року уклав попередній договір № 15/11 із ВАТ "Сумбуд" через його структурний підрозділ управління капітального будівництва,згідно якого ВАТ "Сумбуд" взяв на себе обов'язок продати йому, а він - купити у ВАТ "Сумбуд" спірну квартиру [ADDRESS]. Купівля-продаж мала бути вчинена за суму, що на день підписання попереднього договору складала 399840 гр. 15 листопада 2010 року він на підставі умов попереднього договору здійснив оплату спірної квартири шляхом внесення у відділенні ПАТ АБ "Укргазбанк" на рахунок фінансування УКБ ВАТ "Сумбуд" в сумі 331550 гривень, а 16 листопада 2010 року вніс залишок коштів в сумі 68290 гривень, сплативши таким чином всю вартість квартири 399840 гривень, що становило на той час 48760 доларів США. Про виконання ним умов попереднього договору від 15 листопада 2010 року УКБ ВАТ "Сумбуд" видало йому довідку від 16 листопада 2010 року про те, що саме він придбав спірну квартиру. Вказане підтверджується меморіальними ордерами№ 208-70-К від 16 листопада 2010 року і № 208 - 179-К від 15 листопада 2010 року. Відповідачка як дружина фактично умовила його вписати її в договір купівлі-продажу спірної квартири ВРД 391776 від 6 грудня 2010 року, укладений в нотаріальному порядку між ними і ВАТ "Сумбуд". П. 12 договору свідчить, що він був укладений за їх взаємною згодою як чоловіка і дружини. Кожен з них зареєстрував право власності на ? частину квартири. Спірну квартиру він придбав у новозбудованому будинку у стані, що не дозволяв нею користуватись, він змушений був оплачувати ремонтні роботи та будівельні матеріали для приведення квартири у придатний для проживання подружжя стан. Виконуючи свій обов'язок дбати про матеріальне забезпечення сім'ї відповідно до ч. 4 ст. 55 СК України, він відремонтував квартиру, витратив на це певну суму коштів, що підтверджується випискою з банківського рахунку. Після розірвання 19 серпня 2014 року шлюбу сторони перестали вести спільне господарство та проживати разом, не дійшли згоди щодо поділу майна, зокрема, спірної квартири. Посилається на те, що він офіційно працевлаштований з квітня 2007 року у ТОВ "МАРС Україна" на посаді фахівця відділу продажу, отримує заробітну плату, йому допомогли його батьки,про що свідчить заява на отримання переказу коштів від його батька, а тому квартира придбана за його кошти, хоча в зв'язку з тим, що придбана в період шлюбу повинна вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Її вартість, згідно звіту з незалежної оцінки від 11 листопада 2014 року, становить 840910 гр. Спільні кошти і спільна праця подружжя на придбання квартири не були затрачені. Після розірвання шлюбу він 20 листопада 2014 року письмово запропонував колишній дружині у добровільному порядку відшкодувати йому половину ринкової вартості квартири - 420455 гр., але відповідач цього не зробила, іншого варіанту поділу квартири не запропонувала. Просить поділити їх спільне майно шляхом визнання за ним права власності на спірну квартиру, право власності на кожну ? частину якої зареєстроване окремо за кожним з подружжя у КП "Сумське МБТІ" за реєстраційним номером 30649231; скасувати державну реєстрацію права власності на ? частину квартири, що зареєстрована в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 30649231 за [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ВРД №391776 від 6 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за № 3081 (а.с.78-82, т.1). Як на доказ надання його батьками допомоги в придбанні спірної квартири відповідач в зустрічній позовній заяві посилається на отримання переказу з Росії від свого батька [PERSON] в сумі 3500 доларів США 11 липня 2011 року ( а.с.103, т.1). Представник позивачки за первісним позовом в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, зустрічний позов не визнала, пояснивши суду, що кошти, які виділялись батьками відповідача, є допомогою батьків родині дітей, яку також надавали і батьки позивачки Представник відповідача за первісним позовом вимоги позивачки не визнав, підтримав зустрічні позовні вимоги, просив відмовити в задоволенні первісного позову, вважаючи, що є єдиним власником спірної квартири. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, своїх заперечень проти вимог сторін не подав. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25 вересня 2009 року. Розірвання шлюбу зареєстроване 19 серпня 2014 року Ковпаківським ВРАЦС Сумського МУЮ, про що складено актовий запис № 102 (а.с. 7-10, т.1). 15 листопада 2010 року між ВАТ "Сумбуд" і [PERSON] був укладений попередній договір № 15/11, згідно якого ВАТ "Сумбуд" зобов'язалось на умовах, зазначених в цьому договорі, у строк не пізніше 30 листопада 2010 року продати [PERSON], а останній зобов'язався купити у ВАТ "Сумбуд" квартиру [ADDRESS]. Купівля - продаж квартири має бути вчинена за суму, що на день підписання попереднього договору становить 399840 гр., в тому числі ПДВ. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу [PERSON] сплачує суму 399840 гр., в тому числі ПДВ, в термін: до 15 листопада 2010 року - 331550 гр., до 22 листопада 2010 року - 68290 гр. Зазначена сума розцінюється сторонами як повна сплата в рахунок наступного договору купівлі-продажу та підтверджується довідкою про сплату. Основний договір повинен бути укладений не пізніше 30 листопада 2010 року (а.с. 91-92, т.1). З копій меморіальних ордерів № 208-70-К від 16 листопада 2010 року і № 208-179-К від 15 листопада 2010 року, оформлених від імені [PERSON], вбачається, що він вніс на оплату за спірну квартиру, відповідно, 68290 гр. і 331550 гр. (а.с.93, т.1). 16 листопада 2010 року ВАТ "Сумбуд" видало [PERSON] довідку про те, що він придбав спірну квартиру (а.с.94, т.1). 6 грудня 2010 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого сторони придбали за 391510 гр. у ВАТ "Сумбуд" у спільну часткову власність в рівних частинах по ?? частині двокімнатну квартиру [ADDRESS], розташовану на 4-му поверсі 10-поверхового будинку, житловою площею 36, 1 кв. м, загальною площею 83, 3 кв.м. 16 грудня 2010 року вони зареєстрували право власності в КП "Сумське міське БТІ" - по ? частині за кожним. З п. 11 вказаного договору вбачається, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Згідно п. 12 договору, цей правочин вчиняється зі згоди дружини покупця [PERSON] та чоловіка покупця [PERSON], посвідчених нотаріусом 6 грудня 2010 року за реєстровим №№ 3079, 3080 (а.с.14 -18, 95-98, 184-215, т.1). 6 грудня 2010 року були нотаріально посвідчені заяви про надання сторонами як подружжям одне одному згоди на придбання іншим з подружжя ? частини спірної квартири з підтвердженням того, що придбане нерухоме майно буде об'єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу, та про те, що договір купівлі-продажу укладається іншим з подружжя в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 199-200, т.1). З матеріалів інвентаризаційної справи та копії технічного паспорту на спірну квартиру [ADDRESS], складеного 16 листопада 2009 року, вбачається, що вона розташована на 4-му поверсі 10-поверхового будинку, складається з двох кімнат житловою площею 36, 1 кв.м, 1 кімната - площею19, 6 кв.м, 2 кімната - 16, 5 кв.м, кухня - 11 кв.м, коридор - 22 кв.м, ванна - 5, 6 кв.м, туалет - 1, 6 кв.м, кладова - 3 кв.м; обладнана заскленою лоджією - 4 кв.м. Загальна площа квартири складає 79, 3 кв.м + 4 кв. м = 83, 3 кв.м, має інвентаризаційну вартість станом на 24 листопада 2010 року 348217 гр. (а.с. 11-14, 127-128, т.1). З довідки ВАТ "Сумбуд" вбачається, що на момент передачі спірної квартири власнику [PERSON] в квартирі були виконані загально-будівельні роботи, встановлені металеві вхідні двері, металопластикові вікна, балконні двері, рами балконів та лоджій, виконана штукатурка всіх приміщень, цементна стяжка під чистову підлогу, встановлені системи опалення, каналізації, водопостачання електрозабезпечення та лічильники (а.с. 151, т. 1). Балансова вартість квартири на час її продажу становила 391510 гр. (а.с. 204, т.1). Згідно звітів про незалежну оцінку майна від 29 вересня 2014 року і 11 листопада 2014 року, ринкова вартість квартири складає, відповідно, на дату оцінки 757300 гр. і 840910 гр. (а.с. 19-20, 108-156, т.1). Сторони зареєстровані за іншими різними адресами в м. Суми, не заперечують, що проживали разом до розлучення в спірній квартирі, на час розгляду справи судом відповідач чинить перешкоди позивачці в проживанні в квартирі (а.с. 7-8, 23, 85-88, т.1), як і не спростував відповідач за первісним позовом, що на час проживання в спірній квартирі позивачка користувалась саме кімнатою площею 19,6 кв.м. Спільне проживання в квартирі підтвердив відповідач в письмових поясненнях (а.с.13-16, т. 3), пояснивши, що проживали там з позивачкою з липня 2011 року до припинення шлюбних відносин в серпні 2014 року. Підтвердив він і те, що позивачка працювала торгівельним агентом, проте отримувала невелику заробітну плату. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підставі ч. 1 ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що сторони в період шлюбу уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно якого визначили частки - по ? частині у праві власності на неї. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння чи користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ст. 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Надані сторонами правовстановлюючі документи не містять в собі умов придбання спільного майна за рахунок майна, що є особистою приватною власністю дружини або чоловіка, і судом не встановлено інших обставин, передбачених ст. 57 СК України, на яких би наполягали сторони. Та обставина, що саме відповідач оформив попередній договір та від його імені сплачені кошти за квартиру, за наявності не оспореного договору купівлі-продажу квартири на ім'я позивачки як правовстановлюючого документу, не є підставою для задоволення зустрічного позову. 20 листопада 2014 року відповідач надіслав письмову вимогу позивачці про сплату йому 420455 гр. - половини ринкової вартості спірної квартири, визначеної згідно звіту про незалежну оцінку від 11 листопада 2014 року, в якій наполягав, що квартира придбана лише за його особисті кошти (а.с. 104, 107-125, т.1). Вимагаючи поділу спірної квартири шляхом визнання за ним права власності на всю квартиру, відповідач фактично заперечує факт придбання її за спільні кошти подружжя, посилаючись на те, що він позичив всі кошти на квартиру у своїх батьків, повертати половину яких йому позивачка відмовляється. Таким чином, він фактично оспорює факт придбання квартири як спільної власності подружжя. Як на доказ свого права на всю квартиру він посилається на розписки, надані ним своїм батькам від 15 та 26 листопада 2010року про те, що він позичив у них, відповідно, 331550 гр. і 68290 гр. для придбання спірної квартири (а.с. 227-228, т.1), та на документи, які свідчать про факт роботи батька в Росії як доказ можливості останнього надати таку позику (а.с. 229- 236, т.1). Під час розгляду даної справи відповідач уклав 22 січня 2015 року з своїми батьками договір дарування грошових коштів в сумі 399840 гр., які, як зазначено в п. 1 договору дарування, він позичив у них відповідно до розписок від 15 і 16 листопада 2010 року на придбання двокімнатної квартири. В п. 5 договору зазначено, що його умови застосовуються до відносин, що виникли між ними з моменту передачі/прийому грошових коштів, що згідно розписок відбувалося 15 і 16 листопада 2010 року (а.с. 8, т.3). 23 січня 2015 року батьки відповідача нотаріально посвідчили заяви про погодження замінити зобов'язання їх сина [PERSON] щодо повернення грошових коштів на підставі договорів позики на нові зобов'язання (новація), що виникли внаслідок досягнутої згоди прийняти в дар [PERSON] грошових коштів від кожного з батьків у сумі 199920 гр., які подаровані ними йому 22 січня 2015 року виключно в інтересах його сім'ї (а.с.9-10, т.3). Такі доводи відповідача та надані ним вищезазначені документи суд вважає такими, що підтверджують його вимогу не про поділ квартири як майна подружжя, а фактично як вимогу про оспорення її права власності на вказану квартиру з тих підстав, що вона не вкладала кошти в її придбання. Про це свідчать і його письмові пояснення про те, що він працює в ТОВ "МАРС Україна" та має стабільний високий заробіток (а.с. 99-102, т.1), надав відомості про рух коштів на його банківському рахунку за 2009 - 2014 роки (а.с. 244-248, т. 1; а.с. 1-248, т. 2), та доводи про те, що в спорі за його зустрічним позовом неможливо відступити від рівності часток сторін згідно ч. 1 ст. 70 СК України, оскільки колишня дружина взагалі не має права власності на квартиру (а.с. 13-16, т. 3). Доводи відповідача про те, що позивачка умовила його оформити частину квартири і на неї, хоча квартира була придбана за кошти його та батьків, є безпідставними і не дають підстав для визнання за ним права власності на всю квартиру. Укладений позивачкою договір купівлі-продажу квартири з вказаних підстав він не оспорював. Позивачка за правовстановлюючими документами є одним із співвласників спірної квартири, її право власності на квартиру позивачем у встановленому порядку не оспорюється. Оскільки відповідач заявляє лише вимогу про скасування державної реєстрації за позивачкою права власності на ? частину квартири та визнання в зв'язку з наведеним права власності на всю квартиру за ним, правовстановлюючі документи позивачки на спірну квартиру є дійсними, відповідачем не оспорювались та не визнавались недійсними у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про те, що відповідачем обраний в зустрічному позові неналежний спосіб захисту свого, як він вважає, порушеного права. В письмових поясненнях на позов до нього відповідач посилається на те, що він отримав від батьків у позику кошти на придбання квартири, надавши їм розписки, що вважає доказом того, що, оскільки позивачка відмовилась виконувати свою частину зобов'язань по поверненню позики його батькам, спірна квартира, хоча і була придбана в період шлюбу, є придбаною лише за його кошти, а тому вважає необхідним так поділити спірне майно, що йому слід виділити у власність всю квартиру, за яку він повинен повернути борг своїм батькам (а.с. 217-219, т. 1). В той же час відповідач зазначає, що позичив кошти у батьків з відома позивачки. При цьому він посилається на документи, які підтверджують факт роботи його батька в Росії та фінансову можливість надати йому кошти у позику, достатні для сплати всієї вартості квартири. Водночас відповідач не спростував і пояснень свідка - батька позивачки про те, що батьки з обох сторін допомагали сторонам у придбанні квартири, її мати також працювала в Італії та мала постійні заробітки, на підтвердження чого надані копії виїзних документів матері позивачки, а так само і позивачка весь час мала постійний дохід (а.с. 17-34, т. 3). Ч.ч. 2 - 4 ст. 65 СК України передбачають, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Не спростував відповідач і тієї обставини, що після розлучення, заперечуючи право власності позивачки на квартиру, створює їй перешкоди у користуванні нею, що є підставою для задоволення її позову про встановлення порядку користування квартирою, враховуючи, що за технічними характеристиками квартири така можливість є, це не завдасть шкоди інтересам співвласників, в тому числі і того, кому буде виділена в користування жила кімната меншої площі. При цьому суд враховує і ту обставину, що відповідачем не спростовано тих обставин, що на час проживання в спірній квартирі позивачка користувалась саме більшою кімнатою. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.ч. 1, 3, 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; власність зобов'язує. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 322 ЦК України передбачає, що власник зобов'язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст.ст. 358, 360 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання, та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Враховуючи вказані обставини та невелику різницю в площах жилих кімнат, суд вважає, що при встановленні порядку користування квартирою не буде порушений принцип рівності прав співвласників, за яким правовий режим спільної часткової власності повинен враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Встановлення порядку користування квартирою не призведе до штучного погіршення житлових умов жодної з сторін. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З врахуванням вказаних норм закону, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову про відкриття особового рахунку на ім'я позивачки на виділену їй в користування кімнату, оскільки позов до КП "Сумижитло" вона в цій частині не заявляла, докази порушення її прав в цій частині в справі відсутні, а вказана вимога є передчасною. Сторони не позбавлені права відкрити окремі особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг після набрання чинності рішенням суду про встановлення порядку користування квартирою. У разі відмови в цьому порушене право може бути захищене в судовому порядку. Таким чином, встановлюючи порядок користування спірною квартирою між сторонами, суд виходить з того, що це буде враховувати баланс інтересів кожного з співвласників, а також з того, що встановлення порядку користування квартирою між співвласниками відповідно до змісту ст.ст. 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників. Вирішуючи спір, суд враховує роз'яснення, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику по справах про захист права приватної власності", та ч. 3 ст. 319 ЦК України щодо рівності умов щодо здійснення власниками своїх прав. Відповідач не спростував доводів позивачки про те, що вона користувалась більшою кімнатою площею 19, 6 кв.м., яку суд вважає можливим виділити їй в користування, а відповідачеві виділити в користування кімнату площею 16,5 кв.м. Різниця в площах кімнат є незначною і може бути компенсована передбаченим законом шляхом. Всі допоміжні приміщення, в тому числі і лоджію, на яку є вихід з кухні, слід залишити в спільному користуванні сторін. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення вимог позивачки, на її користь з відповідача слід стягнути 121,8 гривень судового збору. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 322, 328, 355, 358, 360, 368-370, 386, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 65, 66, 68 СК України,

Outcome: partial