Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" (далі ПАТ "ММК ім. Ілліча") про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації заробітної плати, зазначивши, що з 20.01.2004 року по 30.07.2007 рік він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час його роботи на підприємстві, при виплаті заробітної плати не проводилася індексація передбачена діючим законодавством, внаслідок чого порушені його права на оплату праці. Зазначив, що в подальшому звернувся до ПАТ «ММК ім. Ілліча» із заявою про добровільну сплату заборгованої заробітної плати, після чого відповідач сплатив йому суму індексації заробітної плати з компенсацією. Просив стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на його користь середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати за період з 01.08.2007 року по день фактичного розрахунку 12.06.2014 року у розмірі 99016 грн.90 коп. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 1500 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, за невідомих суду підстав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» надав суду заперечення у якому просив припинити провадження по справі за позовом [PERSON] на підставі ст. 205 ЦПК України, оскільки з приводу аналогічного спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав ухвалено рішення Володарським районним судом Донецької області 16 травня 2014 року про зобов'язання ПАТ «ММК ім. Ілліча» провести розрахунок та сплатити індексацію заробітної плати, компенсації у зв'язку із порушенням строків її виплати, та стягнення з ПАТ "ММК ім. Ілліча" середній заробіток за час затримки виплати індексації та компенсації заробітній платі і дане рішення набрало законної сили від 27.05.2014 року. В зв'язку з неявкою сторін суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 20.01.2004 року по 30.11.2006 рік перебував у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.5-6). За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Як вбачається з матеріалів справи позивач раніше звертався до відповідача с позовом про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а також середнього заробітку за час затримки виплати індексації заробітної плати. Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 16.05.2014 року по справі № 222/419/14-ц, що набрало законної сили 27.05.2014 року, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ММК ім. Ілліча» були задоволені частково, стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача індексацію заробітної плати в розмірі 516 грн. 21 коп. і компенсацію заборгованості за період з 20.01.2004 року по 30.11.2006 року в сумі 527 грн. 45 коп., а всього - 1043 грн. 66 коп., в решті позову відмовлено . Отже спір про стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь [PERSON] індексації заробітної плати з компенсацією та середнього заробітку вирішено в судовому порядку та відповідне рішення суду набрало законної сили. Згідно ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Обов'язковість судових рішень, що набрали законної сили, також встановлено ч.1 ст. 14 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Суд приходить до висновку про те, що заявлені позивачем по даній справі позовні вимоги до ПАТ «ММК ім. Ілліча», а також підстави цих вимог, повністю тотожні з вимогами та підставами, відносно яких 16.05.2014 року Володарським районним судом Донецької області постановлено рішення, що набрало законної сили 27.05.2014 року. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації заробітної плати не підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне. Враховуючи, що рішенням Володарського районного суду Донецької області від 16.05.2014 року по справі № 222/419/14-ц, яке набрало законної сили 27.05.2014 року, вимоги позивача про стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» індексації заробітної плати з компенсацією задоволено частково, суд приходить до висновку про те, що з боку відповідача було порушення законних права [PERSON]. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 150 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень.

Outcome: partial