Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що [INFO] у віці 76 років померла його баба [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.02.2004 року, актовий запис №7 видане виконкомом Меленівської сільської ради Коростенського району, Житомирської області. Після смерті баби відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з погосподарським будівлями та спорудами в [ADDRESS] та земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,60 га., земельної ділянки для обслуговування житлового будинку - 0,25га. та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства 0,35га.. Вказане майно вона заповіла [PERSON] . З метою отримання у власність спадкового майна він звернувся з відповідною заявою до Коростенської районної державної нотаріальної контори, де заведено спадкову справу №290/2004. Листом від 24.07.2020 року державний нотаріус повідомив про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно. Рішенням суду просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га., в тому числі для обслуговування житлового будинку розміром 0,25 га. , та особистого селянського господарства розміром0,35 га., що розташовані за адресою: [ADDRESS] та належалі за життя спадкодавцю [PERSON] , померлій [INFO] . Сторони письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутності, в зв`язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [INFO] у віці 76 років в с.Мелені, Коростенського району, Житомирської області померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 11.02.2004 року виконкомом Меленівської сільської ради Коростенського району, Житомирської області. З довідки Меленівської сільської ради № 488 від 16.06.2020 року слідує, що [PERSON] на праві особистої власності належав житловий будинок [ADDRESS] , згідно запису в погосподарській книзі №11 виконкому Меленівської сільської ради за 2001-2005 роки, особовий рахунок № [NUMBER] (рік побудови хати1945). 27.01.1998 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем Меленівської сільської ради Коростенського району, Житомирської області. Згідно змісту заповіту [PERSON] вказала спадкоємцем всього належного їй майна [PERSON] . Дані про те, що даний заповіт було змінено або скасовано в справі відсутні. Отже, позивач є спадкоємцем [PERSON] по заповіту. Інформація про наявність інших спадкоємців відсутня. Частиною 1 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно вимог частини 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З листа Коростенської районної державної нотаріальної контори №944/16/02-14 від 23.09.2020 року та Інформаційної довідки зі спадкового реєстру слідує, що після смерті [PERSON] за заявою позивача заведено спадкову справу № 290/2004. При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок [ADDRESS] позивач отримав відмову, яка мотивована відсутністю правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно, що стверджується листом № 755/02-14 від 24.07.2020 року. З матеріалів справи слідує, що державна реєстрація права власності на будинок не проводилась. Інвентаризація будинку проведена ФОП [PERSON] 1.07.2020 року. На час розгляду справи можливість державної реєстрації права власності за спадкодавцем втрачена, що перешкоджає позивачу реалізувати свої спадкові права. З роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у Інформаційному листі від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" слідує, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи те, що позивачем надано суду лист нотаріуса, яким відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] і надано роз`яснення щодо підстав відмови, чим позивач підтвердив неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Стосовно вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки слід звернути увагу на наступне. Рішенням Меленівської сільської ради Коростенського району Житомирської області №26 від 11.08.1999 року передано безкоштовно у приватну власність і затверджено матеріали по інвентаризації земельної ділянки [PERSON] площею 0, 60 га, в тому числі для обслуговування жилого будинку 0, 25 га, та для ведення особистого селянського господарства 0, 35 га. Проте, після даного рішення спадкодавець позивача не отримала державний акт. Отже, було розпочато процедуру приватизації земельної ділянки, яка не була завершена. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, як це визначено в ст. 81 ч.1 п. «г» Земельного кодексу України. Відповідно до Перехідних положеннях Земельного Кодексу України та правової позиції Верховного Суду, висловленою у справах №350/67/15-ц від 20.03.2019 року та №723/10161/17 від 17.04.2019 року, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України оформлення речових прав на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). На підставі абз. 5 п. 1 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки, місце розташування яких визначено за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), які розроблені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою", відомості про які не внесені до Державного земельного кадастру, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). З 01.01.2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються, тому за спадкоємцем в порядку захисту спадкових прав може бути визнано лише відповідне право на завершення процедури приватизації та одержання правовстановлюючого документа на ім`я спадкоємця, шляхом здійснення всіх реєстраційних дій, пов`язаних з державною реєстрацією даної земельної ділянки. Однак така вимога позивачем не заявлялась. З врахуванням наведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial