Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] просить ухвалити рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON] , [INFO] . Вимоги обґрунтувала тим, що після розірвання за рішенням суду від 23 грудня 2016 року шлюбу з відповідачем їх син [PERSON] залишився проживати разом із нею та її новою родиною. Відповідач як під час спільного проживання, так і після розлучення життям сина не цікавився, його вихованням не займався і не займається, з дитиною взагалі не спілкується, матеріальної допомоги не надає. Син повністю перебуває на її утриманні та вихованні, разом із нинішнім чоловіком дбають про його фізичний і моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач жодного разу не проявляв інтересу до життя дитини, при цьому, жодних перешкод у спілкуванні із сином йому ніхто не чинив. Тому вважає, що така поведінка відповідача як батька суперечить інтересам дитини та в сукупності з наведеними фактами свідчить про його свідоме ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Позивач в канцелярію суду подала заяву про підтримання позову і розгляд справи за її відсутності. Відповідач про розгляд справи по суті двічі належним чином був повідомлений через установи відбування ним покарання, проте відзиву на позов та клопотань щодо процедури його розгляду, у тому числі в режимі відеоконференції, не подав. При цьому матеріали позовної заяви відповідач отримав 15 жовтня 2020 року, що підтверджується його власноручною розпискою, надісланою суду Державною установою "Цуманська виправна колонія № 84", проте від надання пояснень з приводу заявлених до нього позовних вимог відмовився, про що працівниками цієї Державної установи був складений акт від 15 жовтня 2020 року. Представник виконавчого комітету Любомльської міської ради як органу опіки та піклування засобами електронного зв`язку надіслав заяву, у якій не заперечив проти задоволення позову та просив розглянути справу за його відсутності. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2011 року, який розірваний рішенням Любомльського районного суду від 23 грудня 2016 року (набрало законної сили 10 березня 2017 року). У період шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру актів про народження від 21 листопада 2012 року. Позивач 20 липня 2018 року уклала шлюб з [PERSON] та з цього часу іменується за прізвищем чоловіка " [PERSON] ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Виданою відділом ЦНАП виконавчого комітету Любомльської міської ради довідкою про склад сім`ї від 02 березня 2020 року стверджено, що позивач проживає разом з нинішнім чоловіком та двома дітьми, у тому числі сином [PERSON] , в селі Скиби Любомльського (нині Ковельського) району Волинської області. Із виданої характеристики позивача з місця її проживання від 03 серпня 2020 року вбачається, що зарекомендувала вона себе з позитивної сторони, скарги на її поведінку не надходили, шкідливих звичок вона не має, належно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до довідки Бірківського закладу дошкільної освіти від 03 серпня 2020 року у період відвідування малолітнім [PERSON] цього закладу з 01 вересня 2016 року по 31 травня 2013 року його батько, відповідач [PERSON] , жодного разу батьківські збори та дитячі ранки не відвідував, дитину не приводив і не забирав, її вихованням взагалі не цікавився. За період навчання дитини з 01 вересня 2019 року у Скибському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів відповідач у цьому шкільному закладі також жодного разу не був, навчанням і вихованням дитини не цікавився. З позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] позивач не зверталась, що доводиться довідкою Любомльського районного суду від 05 серпня 2020 року. Під час відвідування представниками органу опіки та піклування Любомльської райдержадміністрації місця проживання відповідача [PERSON] зі слів його батьків було встановлено, що він відбуває покарання у місцях позбавлення волі та з ними стосунків не підтримує. Встановлені факти стосовно відповідача і його поведінки щодо сина [PERSON] Любомльська райдержадміністрація у наданому в порядку ст.19 СК України висновку від 01 жовтня 2020 року розцінила як ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування батьківськими обов`язками щодо створення дитині умов для нормального розвитку, самоусунення від виконання батьківських обов`язків, внаслідок чого малолітній [PERSON] вважає своїм батьком вітчима [PERSON] . Тому, з урахуванням положень ст.ст.155, 164 СК України Любомльська райдержадміністрація висловила позицію про відсутність заперечень стосовно позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , однак з огляду на неможливість з`ясування думки самого відповідача, при вирішенні цього питання поклалась на розсуд суду. Згідно із ч.ч.1-5 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Пунктом 2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналіз досліджених по справі доказів дає обґрунтовані підстави вважати, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина, адже уже після розірвання з позивачем шлюбу у 2016 році фактично самоусунувся від виховання та утримання дитини, не проявляючи жодного інтересу до її життя. Той факт, що відповідач на даний час перебуває в місцях позбавлення волі, не виправдовує його неспроможності виконувати своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина. До того ж, ще перебуваючи на волі, відповідач не мав об`єктивних перешкод приймати участь у вихованні дитини, її матеріальному забезпеченні, фізичному, духовному та моральному розвитку. Крім цього, суд зважує й на ті обставини, що відповідач відбуває покарання за вчинення суспільно-небезпечного діяння, не спілкується не лише зі своєю дитино, а й зі своїми батьками, що у своїй сукупності не може вказувати на його високі моральні якості виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Таким чином, заявлені вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав відповідають положенням ст.ст.150, 164 СК України, тому підлягають задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved