Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що на ім'я її бабусі [PERSON], яка померла [INFO] року, на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06.08.2002 року №259/7 видано свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] в м. Чернівці. За життя [PERSON] склала заповіт, за умовами якого усе належне їй на праві власності майно на випадок смерті заповіла [PERSON] Після смерті [PERSON], [PERSON] оформила право власності на вказаний будинок після чого відчужила його на підставі договору купівлі-продажу [PERSON], яка в свою чергу відчужила його відповідачці [PERSON] Разом з тим, вважаючи рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого видано свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно на ім'я померлої особи незаконним та протиправним, вона в адміністративному порядку оскаржила вказане рішення та постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 року вказане рішення ВК Чернівецької міської ради №259/7 від 06.08.2002 року «Про затвердження акту державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку [ADDRESS] в м. Чернівці» визнано протиправним та скасовано. Крім того, вказувала на те, що правовідносини, які виникли відносно вказаного будинку були також неодноразовим предметом спору в судах різних інстанцій. Так, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10.08.2006 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21.12.2006 року, визнано недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 14.03.2002 року приватним нотаріусом на користь [PERSON], визнано [PERSON] добросовісним набувачем будинку [ADDRESS] в м.Чернівці, визнано правомірними договори купівлі-продажу вказаного будинку від 26.04.2003 року, укладені між [PERSON] та [PERSON], а також від 14.08.2003 року між [PERSON] і [PERSON] Разом з тим, на зважаючи на вказані судові рішення, вважає, що вона має майнові права на вищевказаний спадковий будинок на підставі вимог ч. 1 ст. 551 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ч. 1 ст. 1276 ЦК України, оскільки її батько [PERSON] (син померлої [PERSON].), який помер [INFO] року, постійно проживав разом з [PERSON] та після її смерті вступив у фактичне володіння та управління належним померлій майном, вказані обставини також встановленні рішеннями судів апеляційних інстанцій. Після смерті свого батька вона звернулась з відповідною заявою в органи нотаріату про прийняття спадщини та являється єдиним спадкоємцем майна спадкодавця, оскільки решта осіб, які мали право на спадкове майно відмовились від спадщини та не звертались із відповідними заявами про її прийняття. Однак, унаслідок неодноразового відчуження спірного будинку вона позбавлена права реалізувати свої спадкові права щодо спірного нерухомого майна як спадкоємець за законом, а тому, посилаючись на норми ч. 5 ст. 1268 ЦК України просила визнати за нею право власності на спадкове майно за правилами спадкової трансмісії та витребувати вказане майно у відповідача на підставі вимог ст. 388 ЦК України, оскільки спірний будинок був відчужений поза її волею. Крім того, вказувала на те, що у жовтні 2013 року їй стало відомо про наявність рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13.03.2012 року №170/5, відповідно до якого вирішено оформити право приватної власності та змінити існуючі правовстановлюючі документи на свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS], в тому числі п'ятикімнатний житловий будинок літ. А, заг. площею 221,90 кв.м., житловою площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К, вигрібна яма І, огорожа №1,2 у зв'язку з прийняттям в експлуатацію реконструйованого житлового будинку літ. А. На підставі вказаного рішення 19.03.2012 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON] Вважає, що вказане рішення органу місцевого самоврядування та видане на підставі нього свідоцтво про вправо власності порушують її майнові права на спірне нерухоме майно як спадкоємця за законом після смерті [PERSON] та [PERSON], крім того вказане рішення прийняте у період оскарження рішення ВК Чернівецької міської ради №259/7 від 06.08.2002 року «Про затвердження акту державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку [ADDRESS] в м. Чернівці». Посилалась на те, що на підставі вказаного оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, ЧКОБТІ було здійснено реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] в м.Чернівці та враховуючи наведені вище обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, вважає рішення державного реєстратора ЧКОБТІ [PERSON] від 22.06.2012 року про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно незаконною та державну реєстрацію такою що підлягає скасуванню. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права просила, визнати за нею право власності на спадкове нерухоме майно, яке складається з житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, в тому числі: п'ятикімнатний житловий будинок літ. А загальною площею 221,90 кв.м., житловою площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К, вигрібна ямаогорожа № 1,2, яке розташоване за адресою: м. Чернівці, [ADDRESS]; витребувати від добросовісного набувача - [PERSON] спірне нерухоме майно, яке складається з житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, в тому числі: п'ятикімнатний житловий будинок літ. А загальною площею 221,90 кв.м, житловою площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К, вигрібна яма І, огорожа № 1,2, яке розташоване за адресою: м.Чернівці, [ADDRESS]; визнати незаконним і скасувати п.2.3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13.03.2012 р. № 170/5; визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майї від 19.03.2012 р. видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім'я [PERSON] на підставі п.2.3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради в 13.03.2012 р.№ 170/5; визнати незаконним і скасувати рішення від 22.06.2012 року реєстратора ЧКОБТІ [PERSON] про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкт права 864824, порядковий номер заяви в журналі обліку заяв про державну реєстрапі прав № 3413 від 19.06.2012 року; стягнути з відповідачів на її користь сплачений судовий збір. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали в повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просили позов задовольнити відповідно до останньої редакції пред'явлених позовних вимог. При цьому, у судовому засіданні представник позивача надаючи пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у поданому позові, акцентував увагу на тому, що спірне рішення органу місцевого самоврядування прийняте під час оскарження попереднього рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06.08.2002 року №259/7, а тому відповідач ВК ЧМР діяв неправомірно, крім того в обґрунтування позовних вимог також посилався на обставини встановленні ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21.12.2006 року та постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 року. Вважає, що за позивачем слід визнати право власності на спірний будинок з урахуванням тих покращень та ремонтних робіт, які були проведенні відповідачем [PERSON], оскільки у відповідача в такому випадку виникає право пред'явлення позову про відшкодування витрат понесених нею під час здійснення такого покращення. Просив позов задовольнити в повному обсязі відповідно до пред'явлених позовних вимог. Представниками відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнано з підстав викладених у письмових запереченнях. При цьому, в судовому засіданні вони вказували на те, що позивач не довела належними доказами прийняття її батьком спадщини після смерті [PERSON] до складу якої увійшов спірний будинок. Крім того відсутні підстави для віндикації, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем та позивачем не надано належних доказів того, що спірне майно вибуло з її власності поза її волею, крім того відповідачем було проведено значний обсяг ремонтних робіт, на проведення яких було отримано відповідні дозволи та внаслідок яких площа та загальний стан спірного будинку змінився, на здійснене нею будівництво поширюються вимоги ст. 331 ЦК України як на новостворене майно. Заявлені вимоги щодо скасування рішення органу місцевого самоврядування вважають такими, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Також, просили застосувати наслідки спливу строку позовної давності щодо вимог про визнання права власності на спірний будинок та його витребування, у зв'язку з тим, що про належність спірного будинку [PERSON] позивачу було відомо в 2005 році, коли остання зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] в м.Чернівці, укладеного між [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з наведеним просили в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ЧКОБТІ в судове засідання не з'явився, направив до суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги пред'явлені до ЧКОБТІ не визнав, посилаючись на те, що рішення державного реєстратора від 22.06.2012 року про реєстрацію права власності прийнято на підставі поданих правовстановлюючих документів та відповідно до чинного на момент реєстрації Тимчасового положення, при цьому у державного реєстратора були відсутні відомості щодо визнання недійсними чи скасування поданих правовстановлюючих документів, а тому просив в задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконним і скасувати рішення від 22.06.2012 року реєстратора ЧКОБТІ [PERSON] про державну реєстрацію права власності [PERSON], вирішення решти позовних вимог залишив на розсуд суду та справу просив слухати без його участі. Представник відповідача виконавчого комітету Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. В якій вказував, що оскаржуване рішення виконкому приймалось на підставі поданих [PERSON] документів, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялась належним про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сестрою позивача та по суті позову може пояснити, що її батько [PERSON] разом з бабусею [PERSON] постійно проживав в [ADDRESS] та після смерті бабусі продовжував там проживати, доглядати за будинком та земельною ділянкою. Вказувала на те, що в будинку сталась пожежа, після якої було відключено комунальні послуги, у зв'язку з чим батько в зимовий період проживав у неї з сестрою та ним особисто було проведено відновлювальний косметичний ремонт будинку після пожежі та такі його дії свідчать про те, що він прийняв спадщину після смерті його матері, фактично вступивши в управління спадковим майном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працював на посаді оперуповноваженого ВКР УМВС України в Чернівецькій області та в 2004 році він займався справою по викраденню автомобіля та у зв'язку з цим допитував мешканців [ADDRESS] в м. Чернівці в тому числі і померлого [PERSON], який на той час проживав в будинку [NUMBER], крім того він також пригадує, що бачив [PERSON] у вказаному будинку і до викрадення автомобіля. Будучи допитаним в якості свідка [PERSON] пояснив, що померлий [PERSON] дійсно проживав разом зі своєю матір'ю, проте він за нею не доглядав, часто зловживав спиртними напоями через що розлучився з дружиною та саме з цих причин в будинку сталась пожежа. Йому відомо, що [PERSON] не доглядав ні за будинком, ні за матір'ю та ще за життя останньої було відключено газпостачання в будинку, вказував на те, що йому не відомо чи проводив [PERSON] ремонті роботи в спірному житловому будинку, однак з огляду на стан будинку, в якому він перебував після пожежі, то вважає, що [PERSON] будь-яких ремонтних робіт у будинку не проводив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що за бабусею [PERSON] постійно доглядали її онуки, зокрема [PERSON], яка за нею піклувалась, годувала її та опікувалась її похованням. [PERSON] після смерті бабусі проживав у спірному будинку не більше ніж пів року, при цьому за будинком він не доглядав, а лише постійно зловживав спиртними напоями внаслідок чого і сталась пожежа, після якої саме [PERSON] займалась побілкою стін у кімнаті, де була пожежа. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення третьої особи, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що вона прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON], який за життя на підставі ст. 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки постійно проживав разом із нею й відповідно після її смерті фактично вступив в управління та володіння спірним будинком, однак оформити свої спадкові права не встиг. При цьому, вона у визначеному законом порядку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак оформити свої спадкові права на будинок позбавлена можливості, оскільки її право оспорюється та не визнається відповідачкою, яка є його власником, тому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на будинок [ADDRESS], у м. Чернівці, а також витребувати його з незаконного володіння на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України й відповідно скасувати рішення ради, свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, видане на ім'я [PERSON] та державну реєстрацію права власності на будинок за нею. Так, відповідно до вимог чинного законодавства, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Судом встановлено, що [INFO] року померла бабуся позивачки [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй на праві власності нерухоме майно. Зокрема, як встановлено судом, 2 грудня 1957 року [PERSON] відведено земельну ділянку по [ADDRESS], на якій вона як забудовник збудувала житловий будинок, право власності на який у неї виникло з моменту завершення будівництва, а саме з 1965 року та відповідно до схематичного плану та експлікації будинковолодіння по [ADDRESS] у м. Чернівці, станом на 1998 рік загальна площа будинку становила 60,7 кв.м, з яких житлова площа становила 44,2 кв.м. Крім того, за життя [PERSON] проводились будівельні роботи по [ADDRESS] у м. Чернівці. Також судом встановлено, що 13 червня 2002 року державна технічна комісія прийняла в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS], у м. Чернівці, що підтверджено актом державної технічної комісії від 13 червня 2002 року, відповідно до якого встановлено, що будівництво житлового будинку закінчено у 1965 році, житлова площа 44, 2 кв.м, загальна площа 55, 1 кв.м. Надвірні споруди: літня кухня, вбиральня, гараж, сарай, криниця, огорожа. При цьому, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 259/7 від 6 серпня 2002 року затверджено акт державної технічної комісії про прийняттю в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS], та на підставі цього рішення виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 23 серпня 2002 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке було видано вже після смерті [PERSON] Разом з тим, в подальшому постановою Вінницького апеляційного суду адміністративного суду від 8 серпня 2012 року визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 6 серпня 2002 року № 259/7 «Про затвердження акту державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку № [ADDRESS] у м. Чернівці (а.с. 12-13). Зокрема, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 року встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06.08.2002 року №259/7 прийнято в експлуатацію будинковолодіння [ADDRESS] в м.Чернівці, на підставі якого на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на вказаний житловий будинок, проте на момент прийняття вказаного рішення правоздатність [PERSON] була припинена у зв'язку з її смертю відповідно до ч. 2 ст. 9 ЦК УРСР. Після смерті [PERSON] у фактичне володіння та управління вказаним майном вступив [PERSON] (батько [PERSON].), який помер [INFO] року, у зв'язку з чим у позивача [PERSON] виникло право на успадкування майна за законом. На підставі викладеного вказаною постановою суду визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06.08.2002 року №259/7. При цьому, дані факти були встановлені судовими рішеннями й відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК є таким, що не підлягає доказуванню. Разом з тим, свідоцтво про право власності на спірний будинок, видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 23 серпня 2002 року на ім'я [PERSON] відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства за позовом особи, права якої таким актом порушені, недійсним не визнано, а також не скасовано. Так, відповідно до вимог законодавства встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Зокрема, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до п. 1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року, яке було чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При цьому, як убачається з матеріалів справи, [PERSON] за життя склала заповіт від 14 березня 2002 року, на підставі якого усе належне на день її смерті майно заповіла [PERSON], яка в свою чергу після смерті [PERSON] прийняла спадщину у визначеному на той час порядку, звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою. В подальшому, державним нотаріусом 29 жовтня 2002 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, зокрема на спадкове майно - житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований у м. Чернівці по [ADDRESS] та належний [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, яке складається із житлового будинку літ. А, житловою площею 44,2 кв.м, літньої кухні літ. Б., вбиральні літ. В, гаража літ. Г, сараю літ. Д., криниці літ. К, огорожі № 1-2 (а.с. 217-221). В подальшому, [PERSON] як власник спірного майна 26 квітня 20103 року за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу продала його [PERSON], яка в свою чергу відчужила його на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2003 року відповідачці [PERSON] та даний договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований у визначеному законом порядку. При цьому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 серпня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 21 грудня 2006 року, заповіт, який був складений 14 березня 2002 року [PERSON] на ім'я [PERSON] та посвідчений нотаріально, визнано недійсним. Разом з тим, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання вищевказаних договорів купівлі-продажу недійсними відмовлено й відповідно судові рішення набрали законної сили (а.с. 7-11). Зокрема, як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання придбала у власність житловий будинок з належними до нього господарськими і побутовими будівлями і спорудами житловою площею 44,20 кв.м., загальною площею 60,70 кв.м., який розташований в м.Чернівці по [ADDRESS], що підтверджується копією вказаного договору (а/с 61-62). Зокрема, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Як вбачається з копії вище вказаного договору, останній 16.09.2003 року був зареєстрований в ЧКОБТІ відповідно до порядку, який діяв на момент укладення вказаного договору, про що свідчить відповідна відмітка про реєстрацію на вказаному договорі (а/с 62). При цьому, як вже було встановлено судом та підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.08.2006 року, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21.12.2006 року у справі за позовом [PERSON], правонаступником якого є [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 14.03.2002 року, договорів купівлі-продажу житлового будинку від 26.04.2003 року та від 14.08.2033 року, свідоцтв про право власності на житловий будинок та за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідачів [PERSON] про визнання добросовісними набувачами, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що [PERSON] та [PERSON], укладаючи спірні договори діяли в межах закону та не мали наміру порушувати чиїсь права та законні інтереси, а тому в задоволенні первісного позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 14.03.2002 року та від 26.04.2003 року відмовлено та задоволено зустрічний позов, визнавши правомірним договір купівлі-продажу житлового будинку [NUMBER] по [ADDRESS] в м. Чернівці від 14.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7-11). Дані судові рішення набрали законної сили та у визначеному законом порядку не скасовані. Крім того, встановлені у вказаних рішення обставини в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню. Таким чином, згідно даних судових рішень [PERSON] та в розумінні положень ст. 328 ЦПК України набула право власності на спірний будинок у визначеному законом порядку та була його законним власником. При цьому, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. З огляду на вказане, як встановлено судом, відповідач [PERSON] як законний власник спірного житлового будинку, з метою покращення житлових умов, отримала дозвіл на здійснення реконструкції з прибудовою та надбудовою мансардного поверху будинку [ADDRESS] в м. Чернівці, що підтверджується копією витягу з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №61/6 від 20.06.2007 року (а.с. 66). Відповідно до п. 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Пунктом 2.3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13.03.2012 року №170/5 вирішено оформити право власності та замінити існуючі правовстановлюючі документи на свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами на [ADDRESS] в тому числі: п'ятикімнатний житловий будинок літ. А, загальною площею 221,90 кв.м., житловою площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К, вигрібна яма І, огорожа №1,2 у зв'язку з прийняттям в експлуатацію реконструйованого житлового будинку літ. А (а/с 22). На підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування на ім'я [PERSON] 19.03.2012 року видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок з належними до нього спорудами (а.с. 23). Відповідно до положень ч. 2 ст. 331 ЦК, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Таким чином, положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. При цьому, відповідно до п. 2.1, п. 3.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку. За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній. У своїх діях реєстратор БТІ керується законодавством України. Як встановлено судом, 22.06.2012 року державним реєстратором ЧКОБТІ [PERSON] на підставі поданих [PERSON] документів прийнято рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірний реконструйований та перебудований будинок (а.с. 24). Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року розтлумачено частину 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їх виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до ст.21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Зокрема, обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо скасування вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування позивач вказує, що воно було прийняте у період оскарження рішення ВК Чернівецької міської ради №259/7 від 06.08.2002 року «Про затвердження акту державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку [ADDRESS] в м. Чернівці», проте з такими висновками позивача погодитись неможна. Як вже було встановлено судом, на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування від 13.03.2012 року №170/5 відповідач [PERSON] була правомірним власником будинку [ADDRESS] в м.Чернівці та відповідно до вимог ст. 319 ЦК України здійснювала правомочності щодо користування спірним майно, отримавши у встановленому на той момент законом порядку дозвіл на проведення реконструкції та перепланування вказаного будинку та з метою оформлення права власності на нерухоме майно звернулась до відповідача ВК Чернівецької міської ради із відповідною заявою та необхідним пакетом документів, внаслідок чого органом місцевого самоврядування прийняте рішення 13.03.2012 року №170/5, пунктом 2.3 якого вирішено оформити право власності та замінити існуючі правовстановлюючі документи на свідоцтво про право власності [PERSON] на спірний будинок. При цьому, на момент вчинення відповідачем таких дій щодо належного їй нерухомого майна, право власності [PERSON] не скасовано, як і не визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку на момент проведення його реконструкції, прийняття в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності на нього з урахуванням площі перепланувань та здійснення державної реєстрації своїх прав. Таким чином, орган місцевого самоврядування, приймаючи оскаржуване рішення діяв в межах своїх повноважень та на вимог закону. Щодо посилань представника [PERSON] у своїх заперечень на те, що позовна вимога пред'явлена до виконавчого комітету Чернівецької міської ради не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід зазначити, що позивач звернулась до суду з вище вказаним вимогами саме з метою захисту свого майнового права, яке вона вважає порушеним, а тому дані вимоги, враховуючи предмет та підстави позову, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства з урахуванням положень ст.3 та ст. 15 ЦК України. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на спірний будинок в порядку спадкування після смерті її батька в порядку спадкової трансмісії та витребування майна з незаконного володіння, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти /в тому числі усиновлені/, дружина і батьки/усиновителі/ померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст.524 ЦК України (в редакції 1963р.) спадкування здійснюється по закону та по заповіту. У відповідності до ст. 525 ЦК України (в редакції 1963р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкоємця, а при оголошенні його померлим - день, вказаний в ст. 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини відповідно до ст. 526 цього Кодексу визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а коли воно не відоме - місце знаходження майна чи його основної частини. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до ст. 548 ЦК України (в редакції 1963р.) для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається такою, що належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. При цьому, ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Як встановлено судом, після смерті [PERSON], який до 2003 року проживав за адресою [ADDRESS] вступив у фактичне володіння та управління спадковим майно, а саме житловим будинком з належними до нього господарськими і побутовими будівлями і спорудами житловою площею 44,20 кв.м., загальною площею 60,70 кв.м., який розташований в [ADDRESS] й відповідно в розумінні положень ст. 549 ЦК УРСР є таким, що прийняв спадщину. Крім того, факт того, що [PERSON] вступив у фактичне володіння та управління спадковим майно вставлено судовими рішеннями та відповідно до положень ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Разом з тим, [INFO] року [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина. Як убачається з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], 18 лютого 2005 року із заявою про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори звернулась його дочка [PERSON] Інші спадкоємці, а саме діти у визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звернулися й відповідно є такими, що спадщину не прийняли. При цьому, дочка [PERSON] - [PERSON] подала на адресу державного нотаріуса заяву про відмову у прийнятті спадщини. Відомості щодо прийняття спадщини у визначені законом строки сином [PERSON] - [PERSON] відсутні ( а.с. 228-233). Однак, як встановлено судом, позивачка [PERSON] не отримала свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька через наявність спору щодо спірного спадкового майна. Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Згідно статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Таким чином, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Таким чином, ураховуючи вищевказані вимоги закону, підлягає розмежовуванню право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, як встановлено судом та підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15.10.2014 року, житловий будинок по [ADDRESS] у м. Чернівці, який придбала [PERSON] за договором купівлі - продажу від 14 серпня 2003 року та який складався з трьох кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа будинку становила 60,7 кв.м існує як частина будинку, що був реконструйований, в своїх габаритних розмірах 9,35 м х 7,75 м. Змінилась площа приміщень будинку, їх функціональне призначення. Збереглась площа житлової кімнати 1-6 (інвентарна справа від 12.06.2012 р.) 17,8 кв.м. Такі господарські і побутові будівлі та споруди: літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ. Д - демонтовані. Існують колодязь літ. К та огорожа №1-2. Технічної можливості виділити в натурі житловий будинок по [ADDRESS] у м. Чернівці, який придбала [PERSON] за договором купівлі - продажу від 14 серпня 2003 року та який складається з трьох кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа будинку становила 60,7 кв.м з належними господарськими і побутовими будівлями та спорудами: літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ. Д, криниця літ. К, із збереженням його індивідуально визначених ознак (трьох кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа будинку становила 60,7 кв.м з належними господарськими і побутовими будівлями та спорудами: літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ. Д, криниця літ. К) з врахуванням проведеного переобладнання та реконструкції будинку не існує. Житловий будинок по [ADDRESS] у м. Чернівці, який придбала [PERSON] за договором купівлі - продажу від 14 серпня 2003 року існує як частина будинку, що був реконструйований, в своїх габаритних розмірах 9,35 мх 7,75 м (а/с 41 Том 2). Таким чином, ураховуючи те, що на час розгляду справи спірне спадкове нерухоме майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS] у м. Чернівці, який придбала [PERSON] за договором купівлі - продажу від 14 серпня 2003 року та який складався з трьох кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа будинку становила 60,7 кв.м в натурі із збереженням своїх технічних ознак не існує, вимоги позивача про визнання за нею права власності на спірний будинок, який на даний час складається з п'ятикімнатного житлового будинку літ. А, загальною площею 221,90 кв.м., житловою площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К, вигрібна яма І, огорожа №1,2 не ґрунтуються на законі, оскільки [PERSON] за життя не набув права власності на спірний житловий будинок у вищевказаному розмірі та з урахуванням існуючих технічних ознак, а також не набув і майнових прав на нього й відповідно до вищевказаних положень закону [PERSON], як така, що прийняла спадщину після смерті свого батька в порядку спадкової трансмісії не має майнових прав на спірний будинок, оскільки після смерті батька мала можливість набути лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, при умові їх збереження. Однак з такими вимогами до суду вона не зверталась. За таких обставин, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність у неї права спадкування саме на спірне майно на підставі ст. 1276 ЦК України. Крім того, суд звертає увагу й на ту обставину, що станом на час судового розгляду договір купівлі-продажу за яким [PERSON] набула право власності недійсним не визнаний, державна реєстрація права власності на підставі цього договору не була скасована в порядку, передбаченому діючим законодавством України й відповідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності за [PERSON] вважається набутим правомірно, а також зареєстроване у визначеному законом порядку як до переобладнання так і після. Разом з тим, відповідно до положень ст. 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. При цьому, Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Так, згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. У Постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року зазначено, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Така позиція як викладена у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6107цс12, яка за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та всіх судів України. При цьому, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач зобов'язаний довести наявність свого права власності на майно, що вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, відповідно до роз'яснень п. 26 Постанови пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. При цьому, характерною ознакою такого способу захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння є те, що він покликаний захистити право власності, а також інше речове право на майновий об'єкт, що є індивідуально визначеним і зберігся в натурі. Таким чином, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. За таких обставин, позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК. Крім того, витребувати майно із чужого володіння відповідно до вимог ст. 388 ЦК України може лише власник майна, проте в судовому засіданні не здобуто належних доказів, які б давали підстави для визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно з наведених вище підстав, як і визнання майнових прав. Разом з тим, як встановлено судом, а також ураховуючи те, що об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову, проте з матеріалів справи вбачається, що будинковолодіння, перебуваючи у володінні відповідача [PERSON] видозмінилось та було переробленим й відповідно спадкового майна з його технічними особливостями не існує. За таких обставин, вимоги позивача про витребування від добросовісного набувача [PERSON] спірного будинку на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України не підлягає задоволенню з тих підстав, що у [PERSON] не виникло ні права власності, ні речових прав на спірний об'єкт нерухомого, а також такі її вимоги не узгоджується із вищевказаними приписами норм матеріального права в силу відсутності на час розгляду справи індивідуально визначеного майна, оскільки на даний час житлового будинку по [ADDRESS] у м.Чернівці, який придбала [PERSON] за договором купівлі - продажу від 14 серпня 2003 року та який складається з трьох кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа будинку становила 60,7 кв.м з належними господарськими і побутовими будівлями та спорудами: літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ. Д, криниця літ. К, із збереженням його індивідуально визначених ознак (трьох кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа будинку становила 60,7 кв.м з належними господарськими і побутовими будівлями та спорудами: літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ. Д, криниця літ. К) на даний час в натурі не існує, оскільки внаслідок проведеного переобладнання та реконструкції будинку житловий будинок по [ADDRESS] складається з п'яти кімнат, загальною площею 221, 90 кв.м, житловою площею 114,7 кв.м, колодязя літ. К, вигрібної ями І, огорожі № 1,2 . Інших позовних вимог в частині захисту її майнових прав пред'явлено не було. При цьому, суд вважає безпідставними посилання представника позивача на те, що у разі якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК), оскільки судом встановлено, а також підтверджено відповідним висновку судово-будівельної експертизи, що на час розгляду справи нерухомого майна, на яке у позивача виникли спадкові права, в натурі не існує. Також суд не приймає до уваги посилання представників відповідачки щодо застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до приписів ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, судом встановлено, що позивачу було відомо про те, що її батько має право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], а також про відчуження спірного будинковолодіння на користь відповідача [PERSON], що підтверджується обставинами викладеними в рішенні Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.08.2006 року та ухвалі Апеляційного суду Чернівецької області від 21.12.2006 року, а також обставинами на які [PERSON] посилалась заявляючи заяву про зміну та доповнення до додаткової позовної заяви у цивільній справі за наслідками якої було прийнято вище вказані рішення суду першої та апеляційної інстанції (а/с 125-131, 172). Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте, як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд дослідивши матеріали справи, ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, в тому числі: п'ятикімнатний житловий будинок літ. А загальною площею 221,90 кв.м., житловою площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К, вигрібна яма, огорожа № 1,2, який розташований за адресою м. Чернівці, [ADDRESS] та витребування вказаного будинковолодіння від добросовісного набувача - [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність підстав вважати, що до складу прав та обов'язків, які [PERSON] міг успадкувати після смерті [PERSON] належить спірний житловий будинок на який позивач просить визнати право власності й відповідно встановлено факт незбереження на час розгляду справи індивідуальних ознаки житлового будинку, в якому проживали [PERSON] та [PERSON] та який був спадковим майном [PERSON] При цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, до того ж як убачається з матеріалів справи, будинковолодіння, перебуваючи у володінні відповідача [PERSON] видозмінилось та було переробленим. Також суд приходить до переконливого висновку про те, що п.2.3 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13.03.2012 р. № 170/5 та виданим на його підставі свідоцтвом про право власності, а також прийнятим рішенням державного реєстратора права позивача не порушуються, приймаючи вказане рішення орган місцевого самоврядування діяв в межах своїх повноважень, у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині вимог також слід відмовити в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed