Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся із позовом до суду до Семенівської селищної ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що з вересня 2010 року по теперішній час володіє і користується нежитловим приміщенням - олійницею, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане право позивач набув на підставі укладених між ним та попередніми власниками (користувачами) усних договорів купівлі-продажу з відповідачами, які не оформив відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Відповідачі у свою чергу отримали право на вказану будівлю на підставі рішення засіданні комісії з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки Криворудської сільської ради Полтавської області від 30.07.2010 та акту передачі-приймання від 14.09.2010. Відповідачі після отримання своїх часток у вказаній будівлі спірної олійниці належним чином не оформили та не здійснили державної реєстрації прав на ці частки, у той час як колишній власник відмовився від цієї власності, передавши її вказаним особам, будівлю спірної олійниці слід вважати такою, що не має власника взагалі, тобто безхазяйною Позивач протягом усього часу, починаючи з вересня-жовтня 2010 року добросовісно, відкрито і безперервно володіє олійницею, доглядає її, здійснює поточні ремонти та використовує за її призначенням. У квітні 2013 року за замовленням позивача, як власника виготовлено технічний паспорт на олійницю, позивач також сплачує за електроенергію, яку споживає спірна олійниця, саме як її власник та користувач на підставі укладеного з ТОВ "Полтаваенергозбут" договору, як власник спірної олійниці сплачує і податки. Ніяких інших титульних власників на вказаний об`єкт нерухомості немає. [PERSON] не може здійснити державну реєстрацію права власності на спірну олійницю, оскільки не має для цього ніяких правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим просить суд визнати за ним право власності на вказане нежитлове приміщення олійниці А-1, площею 131,6 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 07.06.2021 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні 24.09.2021 позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] просив позов задовольнити. Відповідач Семенівська селищна рада просила розглянути справу без участі свого представника на підставі наявних у справі документів. Відповідач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просили розглянути справу без їх участі, проти задоволення позову не заперечили, просили задовольнити ( а.с. 111, 113, 115, 117). Заслухавши в судовому засіданні позивача, представника позивача, розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Позивач [PERSON] , як на підставу правомірності заволодіння даним нерухомим майном зазначив, що набув його за усним договором купівлі-продажу у відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які це майно набули відповідно до акту прийому-передачі від 14.09.2010 від комісії з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки. Як доказ відкритості володіння майном надав технічний паспорт на виробничий будинок нежитлову будівлю (олійницю) за адресою: [ADDRESS] , який виготовлений 22.04.2013, замовником вказано [PERSON] (а.с. 6-8), договір № 22500072 від 01.01.2019 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який позивач [PERSON] уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтаваенергозбут" (а.с. 12, 13), квитанції про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019, 2020 роки. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішення спорів про набувальну давність підлягає врахуванню добросовісність саме на момент передачі позивачу майна /речі/, тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У п.п. 9,10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018 року, у справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. У постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року (№ 175/4741/16), постановленій в справі у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] ,. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є особами, що вважають себе власниками майна, які набули право на нього в процесі реформування аграрного сектору економіки, що підтверджено актом прийому-передачі майна цим особам від 14.09.2010 і [PERSON] набув право на дане майно з волі цих осіб. Вище зазначені відповідачі не заперечили проти позовних вимог, отже спір між позивачем та ними щодо даного нерухомого майна відсутній. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту користування ним цим нерухомим майном протягом десяти років. Враховуючи те, що позивач набув це майно за згодою відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтвердив в судовому засіданніні, і це право ніким з них не оспорюється та беручи до уваги те, що сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення в нього права власності за набувальною давністю, суд відмовляє у задововоленні позову. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed