Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що у він проживає по [ADDRESS] з 2002 а з 24.12.2008 року він за вказаною адресою зареєструвався. В будинку по [ADDRESS] проживав [PERSON], який помер у 1992 році. З 2007 року позивач почав відкрито користуватися будинком померлого, доглядає за господарством , утримує його, постійно проводить ремонт. Тому він звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS], що складається з житлового будинку під літ. "А", загальною площею 36,9 кв.м., сіней під літ." а" площею 8,7 кв.м., сараю шлакоблочного під літ. "Б", сараю дерев'яного під літ. "В", погребу під літ п/г, туалету дерев'яного під літ. Г та огорожі дощатої. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій стверджує позовні вимоги в повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, надав заяву в якій не заперечив проти позовних вимог, та просить розглянути справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Згідно зі ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. [INFO] помер [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с. 11). Господарство по [ADDRESS] належить [PERSON], що стверджується копією технічного паспорту (а.с. 7-9), свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 18.11.1987 року (а.с. 10), довідкою Рябушківської сільської ради від 15.12.2017 року № 02-37/12-96 (а.с. 12). З копії технічного паспорту встановлено, що домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] складається з житлового будинку під літ. «А» загальною площею 36,9 кв.м., сіней під. літ. «а» площею 8,7 кв.м., сараю шлакоблочного під літ. «Б», сараю шлакоблочного під літ. «В», погребу під літ. «п/г», туалету дерев'яного під літ. «Г», огорожі дощатої. Відповідно до довідки Рябушківської сільської ради Лебединського району Сумської області від 15.12.2017 року № 02-37/1295 (а.с. 13) [PERSON], що зареєстрований по [ADDRESS] користується житловим будинком по [ADDRESS]. 20.09.2007 року між ВАТ «Сумиобленрго» та [PERSON], що є дружиною позивача, укладений договір № 557173 про користування електричною енергією у будинку [ADDRESS]. З копій квитанцій (а.с. 15,16) вбачається, що [PERSON], сплачувала кошти за користування електроенергією з 2008 року по 2016 рік. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту п.п. 9-14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно користуються житловим будинком по [ADDRESS] з 2007 року по теперішній час, що свідчить про набуття ними права власності на будинок, який належав померлому [PERSON], за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved