Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вимогами до ПАТ "Дельта Банк" і просить визнати недійсним п.7.1 Кредитного договору №150102048181901 від 11 жовтня 2013 року з моменту його укладення. Позовні вимоги обгрунтовані наступним. «11» жовтня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та [PERSON] (надалі - Позивач) було укладено кредитний договір № 150102048181901 (надалі - Кредитний договір). «21» лютого 2014 року ПАТ «Дельта Банк» (надалі - Відповідач) повідомило [PERSON] про те, що з «02» грудня 2013 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за Кредитним договором. Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору, всі спори щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Оскільки кредит наданий [PERSON] як фізичній особі для особистих потреб, права споживачки захищені Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно пп. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XI з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи зазначене, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем, як під час укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Відповідно до ч. 1, 2, п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Згідно ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. «03» лютого 2011 року ст.6 Закону України «Про третейські суди» було доповнено п.14, згідно з яким на розгляд третейського суду заборонено передавати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а тайож інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, зміст п. 7.1 Кредитного договору № 150102048181901 від «11» жовтня 2013 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та [PERSON], прямо суперечить Закону України «Про третейські суди» на момент укладення Кредитного договору, а тому має бути визнаний судом недійсним. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] підтримав вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача Пухта А.О. заперечувала проти задоволення вимог позивача, вказуючи на те, що позовна заява [PERSON] є безпідставною та необгрунтованою, тому не підлягає задоволенню. Представник звертала увагу на наступне. При укладенні Кредитного договору №150102048181901 від 11.10.2013 року (далі - Договір) між Публічним акціонерним товариством «АСТРА БАНК» та [PERSON] в Розділі 7 Договору погоджено, що «всі спори щодо укладання, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації Українських банків (п.7.1.) та сторони стверджують, що підписання цього Договору, який містить третейське застереження є вільним волевиявленням сторін, здійсненим на підставі свідомого визначення порядку розгляду спорів та розбіжностей, які виникають при виконанні цього Договору (п. 7.8)». Вищевикладена домовленість між ПАТ «АСТРА БАНК» та [PERSON] у спірному Договорі є третейською угодою сторін, яка викладена у формі третейського застереження. Зазначене третейське застереження відповідає вимогам ч.2 ст. 12 ГПК України та вимогам ст. 5 Закону України «Про третейські суди», за яким сторони по договору мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Крім того, слід зауважити, що в статті 6 Закону України «Про третейські суди» визначено перелік справ, які не підлягають розгляду в третейських судах. Даний спір не відноситься до жодної з категорій справ, які не підлягають розгляду в третейських судах. Крім цього, Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пбложень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга стаття 22, стаття 64 Конституції України). Виходячи з даного рішення Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Також згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦП К України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Вислухавши пояснення представників сторін [PERSON] і Пухту А.О., дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що « 11» жовтня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та [PERSON] (надалі - Позивач) було укладено кредитний договір № 150102048181901 . « 21» лютого 2014 року ПАТ «Дельта Банк» повідомило [PERSON] про те, що з « 02» грудня 2013 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за Кредитним договором. Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору, всі спори щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 6 ЦК України передбачено, що Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Верховним Судом України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 17 ЦПК України та статей 5, 12 Закону України "Про третейські суди" було прийнято Постанову Верховного Суду України від 06.06. 2012 року по справі № 6-50цс12. Верховний Суд України дійшов висновку про те, що звернення до третейського суду є одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, та не позбавляє позивача права на звернення до суду загальної юрисдикції на загальних підставах. Отже право позивача, укладенням третейської угоди , не позбавляє його права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, як споживача послуг банку (кредитної спілки). При цьому вказане право гарантовано Законом України "Про захист прав споживачів". За таких обставин доводи позивача про невідповідність окремих положень кредитного договору вимогам діючого законодавства є необгрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed