Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що 15 квітня 2010 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Кіцманського районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис № 15. Під час даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON]. Вказував на те, що спільне життя з відповідачкою не склалось, оскільки у них діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю, відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, неодноразово вона ставала ініціатором сварок, свідком яких нерідко стає їх спільний син, що тяжким чином впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє душевні страждання усім членам сім'ї. Вважає, що відповідач не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, протягом тривалого часу взагалі самоусунулася від необхідності виконувати свої обов'язки, так як залишила його з дитиною та виїхала за межі України на заробітки. В липні 2014 року [PERSON] зібрала свої особисті речі і переїхала проживати до своїх батьків в с. Суховерхів Кіцманського району, а тому на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, втрачено почуття любові та поваги, а тому їх шлюб слід розірвати. Крім того, посилався на те, що їх з відповідачем спільний син повинен проживати разом з ним в квартирі що належить йому на праві приватної власності за адресою м. Кіцмань, вул. Одеська, 5, оскільки він спроможний забезпечити його всім необхідним, так як є приватним підприємцем та має можливість слідкувати за станом здоров'я дитини, його розвитком, виховувати та піклуватись про нього. Дитина відвідує дитячий садок, облікований в медичних установах. Зазначав, що відповідачка на даний момент проживає з іншим чоловіком, не має постійного заробітку, систематично виїжджає за межі України, допускала у своїх висловлюваннях погрози в його адресу, що забере хлопчика та позбавить його можливості спілкуватись з сином, а тому вважає, що проживання сина разом з батьком буде відповідати його інтересам. Вказував на те, що він має можливість забезпечити хлопчику належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідачка забезпечити не взмозі, при цьому жодних перешкод для спілкування відповідачки із сином він чинити не буде і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування матері, а тому просив розірвати шлюб між ним і [PERSON] і визначити місце проживання сина [PERSON], [INFO] - залишити його проживати разом батьком за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила позов задовольнити, про надання строку для примирення не клопотала. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов заява відповідача про визнання позову підлягає прийняттю та позов слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 15 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кіцманського районного управління юстиції Чернівецької області між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 15. Під час спільного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Згідно вимог ст.ст. 56, 105 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Судом встановлено, що сторони проживають окремо та малолітній [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні, позивач належним чином виконує свої обов'язки по догляду за сином та має можливість забезпечити належні умови для його розвитку та виховання. Так, Батьківські права щодо дітей визнаються і захищаються ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституціїратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Сімейне життя, як розуміється в договірних країнах, охоплює широкий спектр прав батьків, пов'язаних з турботою і опікою над їх неповнолітніми дітьми. Турбота про дітей і їх виховання, як правило, неминуче припускають, що саме батьки або єдиний батько вирішують, де дитина буде жити, а також встановлюють різні обмеження свободи власної дитини або ж надають іншим особам право їх встановлювати. У відповідності зі стандартами Ради Європи визнання культурного різноманіття поширюється і на способи виховання дітей. Стаття 8 Конвенції передбачає повагу і такого способу виховання, який не одержав поширення в певному суспільстві, за умови, що подібне поводження з дитиною не підпадає під поняття караного діяння відповідно до законодавства держави-учасника. Взаємини батьків і дітей не припиняються в разі розлучення або роздільного проживання батьків. Однак, як зазначає Європейська комісія, встановлення в національних законодавствах правил, які регламентують відносини між батьками та дітьми в подібних випадках і відрізняються від норм, що застосовуються в період існування шлюбу, може бути визнано правомірним і навіть необхідним. Разом з тим з положень ст. 8 випливає, що жоден з батьків не має пріоритетного права опіки над дитиною. Європейська комісія та Європейський суд визнають широку свободу розсуду національних властей за умови, що суди в належній мірі досліджують ситуацію кожного з батьків з точки зору інтересів дитини. Враховуючи вище викладені обставини, ставлення обох батьків до своїх батьківських обов'язків, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved