Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], Чернігівського обласного об'єднання Всеукраїнського Товариства «Просвіта» імені Т.Г.Шевченка, ТОВ «Редакційно-видавничий центр «Сіверщина» та просив суд визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, носить наклепницький характер, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, розповсюджену відповідачами інформацію, викладену на сайті Всеукраїнської тижневої газети "Сіверщина" у статтях: від [INFO] «[INFO]», від [INFO] під назвою: «[INFO]" - правління чернігівської "Просвіти", від [INFO] під назвою: «[INFO]», від [INFO] під назвою: «[INFO]»; зобов'язати відповідачів спростувати поширену недостовірну інформацію у спосіб, найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем. За доводами [PERSON], поширенням недостовірної інформації йому було завдано моральної шкоди, грошовий еквівалент якої позивачем визначено в 30 000 грн., які він просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 червня 2015 року визнано недостовірною, такою, що не відповідає дійсності та ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, розміщену на сайті Всеукраїнської тижневої газети "Сіверщина", викладені у статті від [INFO] «[INFO]», в абзаці третьому: «Перше: автобус департаменту «Неоплан» використовувався для поїздок бюджетників на Антимайдан»; в абзаці четвертому: «Друге: [PERSON] позачергово отримав квартиру на Масанах, продав її і купив особняк на Олександрівні, який за своєю ціною не відповідає рівню доходів начальника департаменту», в абзаці п'ятому: «Третє: частину відомчого гуртожитку обласного науково - методичного центру культури і мистецтв, відремонтованого за рахунок бюджету на суму 400 тисяч, надано в приватне володіння синові начальника департаменту культури, що працює рядовим працівником театру», в абзаці сьомому: «Четверте: Черкаською областю місту Батурину було подаровано професійну сцену. чому тепер Департамент культури орендує за бюджетні кошти подаровану сцену?», тезу зі статті: «пан [PERSON] продовжує дерибанити бюджетні кошти». В статті від [INFO], розміщеній на сайті Всеукраїнської тижневої газети «Сіверщина»: [INFO]" - правління чернігівської "Просвіти"», в абзаці четвертому: «Недавня сесія обласної ради показала, як регіонали (головний регіонал області. [PERSON], начальник департаменту культури туризму, національностей та релігії ОДА [PERSON]) та їх союзники, що досі прикривалися демократичними брендами ([PERSON], "Фронт змін") пішли в атаку на керівницю підрозділу охорони культурної спадщини [PERSON], щоб усунути останню перешкоду для незаконної приватизації земель, які становлять археологічну цінність». В статті від [INFO], розміщеній на сайті Всеукраїнської тижневої газети «Сіверщина» під назвою: «[INFO]», в абзаці першому: «Натомість регіонали, відчувши триваючу безкарність, відвойовують позиції, свідченням чого є ситуація зі звільненням керівника підрозділу охорони культурної спадщини В. [PERSON] та передача відомчого гуртожитку ОНМЦ фактично у приватну власність родині начальника Департаменту культури, туризму, національностей та релігії [PERSON]». В статті від [INFO], розміщеній на сайті Всеукраїнської тижневої газети «Сіверщина», «Яка роль [PERSON] у незаконному звільнення [PERSON]», в абзаці першому: «Ініціатором подання документів на звільнення [PERSON] з посади директора комунального закладу «Чернігівський науково-методичний центр охорони культурної спадщини» Чернігівської обласної ради був начальник департаменту культури, туризму, національностей та релігії [PERSON]». Зобов'язано [PERSON], Чернігівське обласне об"єднання Всеукраїнського Товариства «Просвіта» імені Т.Г. Шевченка, ТОВ "Редакційно-видавничий центр "Сіверщина" не пізніше наступного дня від дня набрання рішенням законної сили, спростувати інформацію, яка розміщена на сайті Всеукраїнської тижневої газети "Сіверщина", викладену в статтях від [INFO] «[INFO]», в абзаці третьому: «Перше: автобус департаменту «Неоплан» використовувався для поїздок бюджетників на Антимайдан», в абзаці четвертому: «Друге: [PERSON] позачергово отримав квартиру на Масанах, продав її і купив особняк на Олександрівні, який за своєю ціною не відповідає рівню доходів начальника департаменту», в абзаці п'ятому: «Третє: частину відомчого гуртожитку обласного науково - методичного центру культури і мистецтв, відремонтованого за рахунок бюджету на суму 400 тисяч, надано в приватне володіння синові начальника департаменту культури, що працює рядовим працівником театру», в абзаці сьомому: «Четверте: Черкаською областю місту Батурину було подаровано професійну сцену. чому тепер Департамент культури орендує за бюджетні кошти подаровану сцену?», тезу зі статті: «пан [PERSON] продовжує дерибанити бюджетні кошти»; в статті від [INFO], розміщеній на сайті Всеукраїнської тижневої газеті «Сіверщина»: [INFO]" - правління чернігівської "Просвіти"», в абзаці четвертому: «Недавня сесія обласної ради показала, як регіонали (головний регіонал області [PERSON], начальник департаменту культури туризму, національностей та релігії ОДА [PERSON]) та їх союзники, що досі прикривалися демократичними брендами ([PERSON], "Фронт змін") пішли в атаку на керівницю підрозділу охорони культурної спадщини [PERSON], щоб усунути останню перешкоду для незаконної приватизації земель, які становлять археологічну цінність»; в статті від [INFO], розміщеній на сайті Всеукраїнської тижневої газети «Сіверщина» під назвою: «[INFO]», в абзаці першому: «Натомість регіонали, відчувши триваючу безкарність, відвойовують позиції, свідченням чого є ситуація зі звільненням керівника підрозділу охорони культурної спадщини [PERSON] та передача відомчого гуртожитку ОНМЦ фактично у приватну власність родині начальника Департаменту культури, туризму, національностей та релігії [PERSON]»; в статті від 04.12.2014 року, розміщеній на сайті Всеукраїнської тижневої газети «Сіверщина», «Яка роль [PERSON] у незаконному звільнення [PERSON]», в абзаці першому: «Ініціатором подання документів на звільнення [PERSON] з посади директора комунального закладу «Чернігівський науково-методичний центр охорони культурної спадщини» Чернігівської обласної ради був начальник департаменту культури, туризму, національностей та релігії [PERSON]», - у спосіб, найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед [PERSON] про те, що ними поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію інформація про [PERSON] Стягнуто солідарно з [PERSON], Чернігівського обласного об"єднання Всеукраїнського Товариства «Просвіта» імені Т.Г. Шевченка, Товариства з обмеженою відповідальністю "Редакційно-видавничий центр "Сіверщина" на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1000 грн., а також вирішено питання про стягнення з відповідачів на користь позивача понесених останнім судових витрат по справі. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду, а позов [PERSON] залишити без задоволення. В обгрунтування незаконності рішення суду апелянт посилається на невідповідність фактичним обставинам справи висновків суду в частині наявності підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на нього та на ТОВ „РВЦ „Сіверщина", оскільки він не є автором оскаржуваних публікацій, а ТОВ „РВЦ „Сіверщина" не має жодного стосунку до сайту «Сіверщина». За доводами [PERSON], при винесенні рішення судом не враховано, що оспорювані публікації є дослівним відтворенням виступів та рішень громадських організацій, а саме - обласного штабу національного спротиву та правління обласного об'єднання ВТ „Просвіта" імені [PERSON], одна з яких є дослівним відтворенням публікації в газеті «Деснянська правда» ( крім вступної частини, яка лише констатує викладене у тексті, але не містить образливих тверджень), що згідно вимог ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", є підставою для звільнення від відповідальності. Також апелянт посилається, що в порушення вимог Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» судом не перевірено наявність чи відсутність злого умислу журналіста, спроби позивача досудового спростування неправдивих відомостей. [PERSON] вказує, що оцінка судом результатів перевірки прокуратурою скарги обласного штабу національного спротиву в частині проживання сина позивача у квартирі, відокремленій спеціально від відомчого гуртожитку і відремонтованій за рахунок бюджетних коштів, суперечить матеріалам перевірки. За доводами апелянта, висновок суду про погіршення стану здоров'я позивача внаслідок публікацій також ґрунтується на неналежній оцінці наявних в матеріалах справи медичних документів, які датовано задовго до публікації оскаржуваних статей. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до положень ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але в силу ч. 3 зазначеної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення встановлено статтею 309 ЦПК України, якими є порушення як норм матеріального, так і процесуального права, зокрема неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Виходячи з зазначених норм процесуального права, апеляційний суд і перевіряє рішення суду першої інстанції на відповідність вимогам, зокрема, положень статей 212- 215 ЦПК України, в силу яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Доведеність обставин суд встановлює не лише на підставі обґрунтування вимог, а й з врахуванням заперечень на підставі досліджених доказів, мотиви, з яких суд вважав встановленими наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, взяв до уваги або відхилив докази, викладаються в мотивувальній частині рішення суду. Так, встановивши факт поширення інформації, суд виходив із того, що в силу ч. 3 ст. 277 ЦК поширена інформація є недостовірною (фактом), яка принижує (ганьбить) честь і гідність та ділову репутацію позивача, оскільки відповідачі не довели протилежного, а тому і прийшов до висновку про наявність підстав для покладення на відповідачів обов'язку по її спростуванню, і відповідно доведеності факту завдання позивачу моральної шкоди. Проте судом не враховано, що положення ч.3 ст. 277 ЦК України було виключено з редакції статті законом України від 27.03.2014 № 1170-VII, який набрав чинності 19 квітня 2014 року, а тому його положення судом безпідставно застосовано до правовідносин, які виникли після втрати чинності зазначених положень. Судом рішення ухвалено і з порушенням вищезазначених вимог процесуального закону, оскільки висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи. В мотивувальній частині рішення суд не дав будь-якої оцінки запереченням відповідача [PERSON], що він як фізична особа, а також ТОВ «РВЦ «Сіверщина» є неналежними відповідачами, що матеріали розміщено на інтернет-ресурсі, який не є засобом масової інформації, а позивач не вжив заходів спростування недостовірної інформації. Крім того, судом не враховано, що, виходячи із підстав і предмета спору, положень статей 277, 302 ЦК України, Закону України «Про інформацію» з'ясуванню судом підлягав не лише факт поширення інформації про особу, її достовірність, а й кола осіб, на яких може бути покладено відповідальність за поширення недостовірної інформації; джерело поширення інформації та чи не є воно засобом масової інформації; наявність чи відсутність складу правопорушення та підстав для звільнення від відповідальності, зокрема й з врахуванням публічності особи, щодо якої поширено інформацію; відповідності закону, обраного позивачем способу захисту порушеного права. Необхідність з'ясування зазначених обставин випливає і з роз'яснень. викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанови). Так, відповідно до п. 3 Постанови вибір способу захисту немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь, відкликання документа, який містить недостовірну інформацію (стаття 277 ЦК), Позивачем обрано спосіб спростування недостовірної інформації - шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем про те, що поширена відповідачами інформація недостовірна, така, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію. Судом не враховано, що згідно роз'яснень, викладених в пункті 26 Постанови, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК, що також узгоджується з положеннями ст. 19 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Крім того, відповідно до положень частин 4-5 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Згідно роз'яснень, викладених в пунктах 11, 12 Постанови, у разі поширення інформації посадовою особою необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. В порушення зазначених вимог, задовольняючи позовні вимоги до всіх відповідачів, суд не визначився з особою, яка є поширювачем інформації, не з'ясував власника веб-сайта та чи зареєстровано інформаційний ресурс в мережі інтернет як засіб масової інформації. Веб-сайт (Website) - це об'єднана однією адресою (доменним іменем) сукупність документів фізичної чи юридичної особи. Доменне ім'я є ідентифікатором особи в мережі інтернет, а власник веб-сайту доменного імені може крім того визначити власну назву такого сайту (логотип). Як встановлено апеляційним судом, веб-сайт (доменне ім'я) згідно сертифіката про реєстрацію, виданого Національним реєстратором доменних імен siver.com.ua зареєстровано за [PERSON], яким власному сайту, зареєстрованому в мережі інтересне дабелю дано назву (присвоєно логотип) «Всеукраїнська тижнева газета «Сіверщина». [PERSON] до участі у справі в якості власника інтернет-ресурса не залучався і вимог до нього, як до власника веб-сайту, позивачем не заявлялося, а заявлено вимоги як до фізичної особи, якою поширено інформацію. Сторонами не надано доказів реєстрації веб-сайту в установленому порядку як засобу масової інформації. Судом не враховано, що схожість назви логотипу веб-сайту «Всеукраїнська тижнева газета «Сіверщина», власником якого є [PERSON], з назвою відповідача ТОВ «Редакційно-видавничий центр «Сіверщина», не є доказом поширення останнім інформації на сайті [PERSON], а тому за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів поширення інформації саме ТОВ «Редакційно-видавничий центр «Сіверщина» безпідставно задоволено позовні вимоги до неналежного відповідача. Крім того, як вбачається зі статті від 25 червня 2014 року «[INFO]», її було перепубліковано з «Люстраційного бюлетеня» №3 за даними прес-служби обласного штабу спротиву. Як пояснив в суді апеляційної інстанції [PERSON], зазначена стаття з «Люстраційного бюлетеня» №3 також була поширена й іншими сайтами інтернет-ресурсів, а чернігівський обласний штаб національного спротиву не є юридичною особою. Таким чином, чернігівський штаб національного спротиву в зв'язку з відсутністю цивільної правоздатності і дієздатності не може бути відповідачем у справі, в зв'язку з чим відповідальність за поширення інформації могла бути покладеною на власника веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення інформації (ч.2 п.12 Постанови). Проте, оскільки мала місце публікація матеріала, раніше надрукованого в Люстраційному бюлетені, то належним відповідачем у справі також повинен бути засновник люстраційного бюлетеня чи автор статті, яким поширено інформацію, на яких в першу чергу і покладено обов'язок доведення неправдивості поширеної інформації. Позивачем вказаних осіб в позовній заяві не було зазначено в якості відповідачів, а також питання про їх залучення до участі у справі в якості співвідповідачів не вирішувалося судом першої інстанції під час розгляду справи. Виходячи з особливостей розгляду справи апеляційним судом, останній позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду залучати до участі у справі інших осіб та вирішувати питання про їх права та обов'язки шляхом ухвалення нового рішення Оскільки в статті від [INFO] «Яка роль [PERSON] у незаконному звільненні [PERSON]?» також мала місце публікація з газети «Деснянська правда» зі вступним словом без зазначення автора, то за поширення інформації в ступному слові відповідальність покладається на власника веб-сайта. Відповідно до змісту статей від [INFO] «[INFO]» та «Правління чернігівської просвіти вимагає реформ» джерелом інформації є керівний орган Чернігівського обласного об'єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта», оскільки в них повідомляється про прийняті правлінням обласного товариства 22 листопада 2014 року рішення, а тому належними відповідачами у справі щодо спростування інформації в даних статтях є як власник веб-сайту, так і обласне товариство «Просвіта». Згідно роз'яснень, викладених в пунктах 19, 21, 4 Постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої ст.47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Враховуючи викладене, оціночне судження щодо особи є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної (логічної) обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації, а тому будь-яким шляхом неможливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Таким чином, якщо поширена інформація стосується публічної особи, то необхідно враховувати ті передумови, які спричинили написання оспорюваних висловлювань. В порушення зазначених вимог, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання поширеної інформації недостовірною, суд виходив безпосередньо із змісту певних частин публікацій, вважаючи їх фактами, але судом не дано їм оцінки з врахуванням повного змісту кожної із публікацій та тих передумов, які спричинили публікацію оспорюваних висловлювань. Згідно матеріалів справи поширення інформації мало місце щодо публічної особи, оскільки дана інформація пов'язувалася з його діяльністю на посаді начальника департаменту культури, туризму, національностей та релігії Чернігівської обласної державної адміністрації. Судом встановлено, що передумовою поширення на веб-сайті статей, зміст яких є предметом спору, мало місце звернення в травні 2014 року штабу національного спротиву, членом якого був і [PERSON] та який також входить до членів правління «Просвіти», до органів прокуратури з проханням перевірити відповідні факти діяльності начальника департаменту культури, туризму, національностей та релігії Чернігівської обласної державної адміністрації. Згідно роз'яснень, викладених в п. 16 Постанови суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Виходячи з аналізу звернення штабу національного спротиву до прокуратури, відповіді останньої на звернення та змісту статті «Люстрація: прокуратура криво в'яже !» дана стаття є критичною оцінкою перевірки прокуратурою звернення штабу національного спротиву щодо діяльності публічної особи з зазначенням обставин, які були предметом перевірки правоохоронним органом. Виходячи з аналізу змісту статей від [INFO] «[INFO]», «Правління чернігівської «Просвіти» вимагає реформ» та досліджених апеляційним судом копії протоколу зборів та проекту рішення правління «Просвіти» від 22 листопада 2014 року, в них викладено оцінку громадською організацією діяльності органів влади, зокрема з кадрових питань, а також діяльності [PERSON], як публічної особи, що пов'язувалося з отриманням родиною останнього ізольованого приміщення у відомчому гуртожитку обласного науково-методичного центру культури і мистецтв (структурного підрозділу департаменту культури) та зі звільненням керівника підрозділу охорони культурної спадщини [PERSON]. Вступне слово до статті від [INFO] «Яка роль [PERSON] у незаконному звільненні [PERSON]?» також ґрунтується на аналізі публікації інтерв'ю [PERSON] газеті «Деснянська правда», а сама назва статті містить знак питання, тому вона не є твердженням. В суді апеляційної інстанції позивач не оспорював отримання ним квартири, але згідно черги по місцю роботи, а не загальної міської черги, її приватизацію, відчуження та придбання будинку садибного типу не лише за заробітну плату, а й за рахунок інших особистих збережень; отримання родиною сина в користування частини відомчого приміщення гуртожитку, яку було переобладнано в ізольоване приміщення за державні кошти. За таких обставин, вислів про «фактичне отримання у власність» приміщення гуртожитку, а також вислів про позачергове отримання позивачем житла та про те, що придбаний будинок не відповідає рівню доходів державного службовця, з врахуванням характеру використання мовних засобів та обставин справи, не дають підстав для визнання інформації недостовірною, яка підлягала б спростування судом у спосіб, обраний позивачем. Вбачається, що оскаржувані [PERSON] вислови було надруковано у контексті висвітлення діяльності позивача, пов'язаної з проходженням публічної служби, були наслідком узагальнення виконуваних ним посадових обов'язків з припущенням зловживання, зокрема і в особистих інтересах та інтересах родини, всупереч інтересам служби, тобто вираженням суб'єктивної думки з критичною оцінкою певних фактів, висловлених в межах свободи поглядів, гарантованих як Конституцією України, так і статею 10 Конвеції. При цьому апеляційний суд виходить із того, що хоча поширена інформація за формою його висловлювання (подання) наближається до перебільшення або провокації, а тому є неприємною для позивача, проте вона не виходить за рамки суспільної моралі, оскільки її висловлено в формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Крім того, оціночне судження було висловлено щодо посадової особи органу державної влади, яка, погоджуючись на виконання владних повноважень, приймає на себе обов'язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входять зокрема і певні моральні збитки, дискомфорт від критичного ставлення населення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. З врахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial