Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Станіслав Олександрович, про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення запису про державну реєстрацію прав власності, який остаточно 21 грудня 2016 року уточнила (том 1, а.с. 143-147) та просить суд: -визнати недійсним Договір дарування від 16 серпня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 3/85 часток нежитлової будівлі [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.О. зареєстрований за № 511 та скасувати рішення приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко С.О. № 23701821 від 16 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності на 3/85 часток нежитлової будівлі [ADDRESS] за [PERSON], та скасувати відповідний запис про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав; -визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 15 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 3/85 часток нежитлової будівлі [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко С.О. зареєстрований за № 123 та скасувати рішення приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко С.О. № 28799873 від 18 березня 2016 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 3/85 часток нежитлової будівлі [ADDRESS] за [PERSON], та скасувати відповідний запис про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав; - поновити запис у Державному реєстрі про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 3/85 часток нежитлової будівлі [ADDRESS], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності серія та № 507 від 16 серпня 2015 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 508 від 16 серпня 2015 року, що видані приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко С.О. за рішенням про державну реєстрацію прав номер 23700874 від 16 серпня 2015 року приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко С.О. В обґрунтування позову позивач послалась на те, що вона звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №182/5518/15-ц, провадження №2/0182/1084/2016) з позовом про стягнення боргу з урахуванням пені, індексу інфляції та 3% річних з [PERSON] та [PERSON] - спадкоємців померлого боржника - [PERSON]. 11 серпня 2015 року ухвалою про забезпечення позову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №182/5518/15-ц (суддя Багрова А.Г.) було накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона на його відчуження, зокрема на 1/3 частки квартири [ADDRESS] та накладено арешт на 3/85 частки нежитлової будівлі [ADDRESS], заборонивши його відчуження до вирішення спору по суті. Ухвала суду від 11 серпня 2015 року про заборону відчуження майна у цивільній справі №182/5518/15-ц була прийнята до укладання Договору дарування від 16 серпня 2015 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON], на 3/85 частки нежитлової будівлі [ADDRESS] та підлягала негайному виконанню. Але всупереч існуючої ухвали суду про заборону відчуження майна, достовірно знаючи про вищевказану ухвалу відповідач [PERSON] з метою ухилення від виконання грошового зобов'язання яке виникло за отриманою нею спадщиною та усвідомлюючи, що спірне майно знаходиться під забороною відчуження, 16 серпня 2015 року (у вихідний день тижня - неділю) оформлює на себе спадщину на все вищевказане спірне майно у приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Романенка С.О. та одночасно, за посвідченням цього ж нотаріуса вчиняє незаконний правочин, зокрема: договір дарування від 16 серпня 2015 року спірного майна - 3/85 частки нежитлової будівлі [ADDRESS], на користь своєї матері - [PERSON] Відповідач [PERSON] особа похилого віку, яка ніколи не була фізичною особою-підприємцем та не провадила господарську діяльність, отримуючи в дар нежитлове приміщення, переслідувала іншу мету - допомогти своїй рідній доньці Відповідачу [PERSON] уникнути майнових претензій на спадковане майно. Таким чином, відповідач [PERSON] не мала права вільно розпоряджатися спірним майном вищевказаний період часу, а приватний нотаріус Романенко С.О. був своєчасно повідомлений позивачем письмовою заявою від 15 червня 2015 року про існування спору щодо спадкового майна померлого боржника - [PERSON]. В подальшому, відповідач [PERSON] перепродала спірне майно третій особі - відповідачеві [PERSON]. 19 серпня 2015 року державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби КутоваТ.В. постановою повернула виконавчий лист стягувачу (Позивачу у справі) на підставі п.6. ч.1. ст.47,50 Закона України «Про виконавче провадження» у в зв'язку з тим, що у Відповідача [PERSON] відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке вона за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості. На момент укладання спірного Договору дарування зазначене нежиле приміщення перебувало в судовому спорі та на нього від 11 серпня 2015 року, в порядку забезпечення позову, судом накладено арешт, що підтверджується ухвалою суду від 11 серпня 2015 року у справі 162/5518/15-ц про накладення арешту на вказане приміщення. Зазначені обмеження були встановлені судом в ухвалі та діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, Договір дарування нерухомого майна та Договір купівлі-продажу, укладені під час строку дії ухвали суду про заборону відчуження майна, є такими, що не відповідають вимогам закону, зокрема, приписам ст.228 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 228 ПК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч.3 ст.228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права, також є такими що порушують публічний порядок. Відчуження об'єкта нерухомості під час дії арешту суду та заборони на його відчуження - є протиправним, тобто таким, що порушує публічний порядок, не залежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі. За приписами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до ст.ст. 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 09 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Таким чином, вона не була стороною спірного договору дарування від 16 серпня 2015 року та договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року, але вона є заінтересованою особою, яка має право на оспорювання спірних договорів. Тому що, внаслідок незаконних дій відповідачів, в порушення заборони встановленої судом у порядку забезпечення іншого позову у справі №182/5518/15-ц, були грубо порушені її права та законні інтереси у даній справі під час дії заборони, накладеної на забезпечення її позову у іншому судовому проваджені, які полягали у охороні судом від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на її користь. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли заяви, в яких вона просить справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та просили у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити позивачу, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на час посвідчення договору дарування та договору купівлі-продажу не було відомостей про наявність арешту за ухвалою суду на спірне житлове приміщення. Про наявність спорів в суді щодо цього майна нотаріусу відомо не було на час посвідчення договорів. Таким чином вважає, що нотаріус посвідчив договори правомірно та згідно вимог чинного законодавства. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON]. Позивач [PERSON] є рідною сестрою померлого [PERSON], [PERSON] дружина померлого, [PERSON] теща померлого [PERSON] Після смерті [PERSON] між [PERSON] та відповідачем [PERSON], яка є спадкоємицею першої черги після його смерті, виник спір щодо повернення боргів за розпискою померлого [PERSON] в розмірі 141 000 грн. (том 2, а.с.51). Крім того судом встановлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з серпня 2015 року знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Судом встановлено, що про наявність вимог про стягнення боргу [PERSON] була обізнана ще з червня 2015 року, оскільки позивач [PERSON] письмово повідомила про ці обставини приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.О. (том 1, а.с.6). Про наявність в спадковій справі після смерті [PERSON] зазначеної заяви приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.О. та його представник [PERSON] 14 грудня 2017 року в судовому засіданні не заперечували та підтвердили. Окрім того, судом встановлено, що обізнаність відповідача [PERSON] про наявність спору за позовом [PERSON] про стягнення боргу підтверджується також і розпискою [PERSON] від 14 серпня 2015 року у справі про стягнення боргу з неї про отримання позовної заяви, ухвали про відкриття провадження, отримання судової повістки (том 1, а.с.46). Також судом встановлено, що 11 серпня 2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу ухвалою суду вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на майно зареєстроване на ім'я померлого [PERSON], яке складається з 1\\3 частки квартири [ADDRESS], 3\\85 частки нежитлової будівлі [ADDRESS] (том 1, а.с.7,8). Судом встановлено, що 16 серпня 2015 року [PERSON] отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка, того ж дня 16 серпня 2015 року, знаючи про судовий спір за позовом [PERSON] щодо стягнення боргу із спадкоємців померлого [PERSON], подарувала 3/85 частки нежитлової будівлі, яка знаходиться в [ADDRESS] своїй матері - [PERSON] (том 1, а.с.69). В подальшому, а саме: 15 березня 2016 року [PERSON] продала 3/85 частки нежитлової будівлі, яка знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] (том 1, а.с. 96 зі звороту). Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В судовому засіданні [PERSON] та її представник посилалися на те, що договір дарування був укладений з метою ухилення від виконання зобовязань [PERSON] як спадкоємиці про повернення боргу за розпискою померлого [PERSON], а не з метою створення договірних реальних правових наслідків. Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІП Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-УІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Отже після набрання чинності Законом № 2147-УІІІ справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону №2147-VIII. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази кожен окремо та у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та його представників, дослідивши заперечення відповідача, надаючи правову оцінку обставинам справи, слід прийти до наступного. Відповідно до статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно приписів статей 12, 81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порущеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Відчужуючи спірне майно своїй матері відповідач [PERSON] була обізнана про наявність судового спору щодо повернення боргів за розпискою померлого [PERSON] в розмірі 141000 грн., а відтак, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку стягнення цих коштів на підставі судового рішення, шляхом звернення стягнення на 3/85 часток нежитлової будівлі. З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, суд вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від [PERSON] до її матері [PERSON], та вважає встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно. Позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог також посилалась на порушення вимог закону при укладенні та нотаріальному посвідченні договору дарування від 16 серопня 2015 року, оскільки договір дарування відповідачами був укладений під час дії ухвали про забезпечення позову від 11 серпня 2015 року. Однак позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі були обізнані про наявність ухвали суду від 11 серпня 2015 року про забезпечення позову та арешт 3/85 частки нежитлової будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Обставини щодо необізнаності відповідачів [PERSON] та [PERSON] про наявність арешту на спірну частку не житлової будівлі підтверджено також поясненнями представника третьої особи та письмовими запереченнями приватного нотаріуса Романенко С.О. (том 1, а.с. 31-33). Таким чином, доводи позивача [PERSON] в цій частині є недоведеними. Також суд зазначає, що правових підстав для задоволення позову в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав власності відповідача [PERSON] на спірну частку не житлової будівлі немає, оскільки рішення суду про визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на спірну нежитлову будівлю, тому права позивача на даний час цим не порушені. Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили, тому вимоги позивача щодо поновлення відповідного запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на спірну частку не житлової будівлі. Що стосується позовних вимог позивача в частині визнання договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки у добросовісного набувача майно може бути витребувано тільки шляхом подання віндикаційного позову, а не за правилами реституції, тому спосіб захисту прав - визнання договору недійсним є неправильним (ВСУ від 30.11.2016 року № 6-2069цс16). Таким чином, обраний [PERSON] спосіб захисту в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] не відповідає вимогам закону. За таких обставин суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial