Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Ковач Наталії Олександрівни, третя особа Мукачівська міська рада про скасування свідоцтва про прийняття спадщини в частині земельної ділянки та скасування права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивує тим, що 06 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений Договір дарування земельної ділянки, який посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плетньовою Л.М. та зареєстрований в реєстрі № ІІІ-2511. За цим Договором [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 620 кв.м. розташовану в м. Мукачево садово-городній кооператив «Зоря-З» для ведення індивідуального садівництва на підставі державного акту право власності на земельну ділянку серія ЗК № 014-00852, виданого згідно рішення № 161 Мукачівської міської ради народних депутатів від 24.07.1997 року та зареєстрованого в записів актів на право приватної власності на землю за № 864. Набута [PERSON] за цим договором земельна ділянка була переоформлена з виготовленням державного акту на право приватної власності на землю серія ЗК № 014-00852 від 23.11.2000 року, який зареєстрований в книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 864. З часу придбання земельної ділянки 06.10.2000 року і по сьогоднішній день він користується вказаною земельною ділянкою для власних потреб та потреб його сім`ї, а відповідач [PERSON] заволоділа земельною ділянкою з порушенням вимог Закону. На даний час він виявив бажання оформити кадастровий номер на земельну ділянку та дізнався, що земельна ділянка належить іншому власнику, а саме [PERSON] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2020 року № 220000390 зазначено, що Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,062 га кадастровий номер 2110400000:01:015:0131 для індивідуального садівництва на підставі свідоцтва на право спадщини серія та номер № 2799 виданий 23.12.2014 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. Вважає набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] в порядку спадкування за заповітом є помилковим, оскільки на день смерті [PERSON] він не був власником земельної ділянки площею 0.062 га., що розташована в м.Мукачево Садово-городній кооператив «Зоря-З». У зв`язку з вищезазначеним, просить позов задоволити. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18 листопада 2020 року до участі у справі залучено Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області в якості третьої особи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Також подала відзив на позов, в якому зазначила, що заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Зазначає, що 06 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений Договір дарування земельної ділянки, який посвідчений Державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плетньовою Л.М. та зареєстрований в реєстрі №111-2511. За цим договором [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку. [INFO] помер [PERSON] , після смерті [PERSON] згідно заповіту вона успадкувала все його майно і те, що по праву йому належало. Згідно виданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом 24.12.2014 року приватним нотаріусом Ковач Н.О. нею також була успадкована земельна ділянка кадастровий номер - 2110400000:01:015:0131, площею 0,0620 га, що знаходиться на території [ADDRESS] . Згідно перевірених даних та зроблених запитів приватним нотаріусом Ковач Н.О. дотримано та зроблено все згідно чинного законодавства. Зазначає, що це різні державні акти на земельну ділянку, тобто у позивача серія ЗК №014-00852, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 864, а у відповідача Серія ЗК 014-00805, зареєстрованого в книзі записів актів на право приватної власності на землю за №808 від 30.01.1998 року. Тобто Державний акт на право приватної власності на землю Серія ЗК 014-00805, виданого згідно рішення №161 від 24.07.1997 року та зареєстрованого в книзі записів актів на право приватної власності на землю за №808 від 30.01.1998 року. Опис меж: Від А до Б - землі м.Мукачева; Від Б до В - гр. [PERSON]; Від В до А - загального користування; Від Г до -. Згідно Договору дарування п.4 вказана земельна ділянка належить дарителю [PERSON] , на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ЗК №014-00852, виданого згідно рішення №161 Мукачівської міської ради народних депутатів від 24 липня 1997 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 864. Опис землі цього акту: Від А до Б - загального користування; Від Б до В - психоневрологічного інтернату; Від В до А - гр. [PERSON] ; Від Г до. Згідно двох державних актів це різні землі і різні документи. На підставі вище викладеного просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач приватний нотаріус Ковач Н.О. в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення повідомлялася належними чином, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області 23.12.2020 року подав письмові пояснення щодо позову. Зазначив щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку листом № 0-7-0.72-9632/2-20 від 01.12.2020 відділу у Мукачівському районі Головного управління надано копію технічної документації та державні акти на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою м. Мукачево, Закарпатська область, 89600, садово - городній кооператив "Зоря - З". Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК 014-00852 [PERSON] передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0620 га, виданого згідно з рішенням Мукачівської міської ради народних депутатів від 24 липня 1997 року №161 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 864. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК 014-00805, виданого на вказану вище земельну ділянку загальною площею 0, 0620 га [PERSON] отримала у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 2799 від 24.12.2014. Також надано технічну документацію, виготовлену на замовлення [PERSON] , підставою для розробки технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку встановлено, що технічна документація виготовлена на замовлення [PERSON] на підставі рішенням виконкому Мукачівської міської ради від 24.07.1997 за № 161, державного акту на право приватної власності на землю ЗК 014-00805. Відповідно до технічної документації земельна ділянка погоджена суміжними землекористувачами відповідно до акта встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 13.10.2014. Згідно довідки Управління Держкомзему у Мукачівському районі Закарпатської області про правовий статус земельної ділянки від 27.11.2014 за адресою м. Мукачево, Закарпатська область, 89600, садово - городній кооператив "Зоря - 3" в межах населеного пункту, не встановлено обмежень (обтяжень) та сервітутів. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Таким чином, державна реєстрація земельної ділянки була проведена відповідно до закону. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування земельної ділянки, який посвідчений Державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плетньовою Л.М. та зареєстрований в реєстрі №111-2511. За цим договором [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 620 кв.м., розташовану в м. Мукачево садово-городній кооператив «Зоря-З» для ведення індивідуального садівництва. Дана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту право власності на земельну ділянку серія ЗК № 014-00852, виданого згідно рішення № 161 Мукачівської міської ради народних депутатів від 24.07.1997 року та зареєстрованого в записів актів на право приватної власності на землю за № 864 ( а.с. 8-9). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2020 року № 220000390 зазначено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,062 га. кадастровий номер 2110400000:01:015:0131 індивідуального садівництва на підставі свідоцтва на право спадщини серія та номер № 2799, виданого 24.12.2014 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. ( а.с. 10,15-17). Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом 24.12.2014 року, виданого приватним нотаріусом Ковач Н.О., [PERSON] успадкувала земельну ділянку кадастровий номер - 2110400000:01:015:0131, площею 0,0620 га, що знаходиться на території м.Мукачева вулиця б/н, №б/н, Закарпатської обл. (Садово-городній кооператив Зоря-З) на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК №014-00805, виданого на ім`я [PERSON] 30.01.1998 року на підставі рішення виконкому Мукачівської міської ради від 24.07.1997 року за № 161 ( а.с. 36-42). Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що на день смерті [PERSON] він не був власником земельної ділянки площею 0,062 га, що розташована в м. Мукачево, садово-городній кооператив «Зоря-3», оскільки подарував її йому згідно із договором від 06.10.2000 року. Позивач вважає, що зазначене є підставою для скасування свідоцтва про прийняття спадщини на ім`я [PERSON] в частині спадкового майна земельної ділянки для індивідуального садівництва за адресою: м.Мукачево, СГК «Зоря-3», Закарпатської області, площею 0,062 га, кадастровий номер 2110400000:01:015:0131 та скасування право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва за адресою: м.Мукачево, СГК «Зоря-3», Закарпатської області, площею 0,062 га, кадастровий номер 2110400000:01:015:0131, що належить [PERSON] . Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, суд виходить з наступного. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності. Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно з Земельним кодексом України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до частин другої та третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною першою статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В пункті 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що відповідно до статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмову від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 Цивільного кодексу України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження 61-47178ск18) дійшов наступного правового висновку: «у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetitionofclaims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. Разом з тим, виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем та його представником своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони позивача відсутні. В той же час зі змісту та заявлених підстав позову вбачається, що він ґрунтується лише на формальних підставах, не зазначено та не встановлено в судовому засіданні, які саме інтереси позивача порушує [PERSON] мирно володіючи своїм майном. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що земельна ділянка, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.12.2014 року є тією ж самою ділянкою, яка була подарована позивачу [PERSON] . Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, позовні вимоги про скасування права власності на земельну ділянку, є похідними від вимоги про скасування свідоцтва про прийняття спадщини в частині земельної ділянки, тому в їх задоволенні також слід відмовити. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed