Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

25 травня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В обґрунтування позову зазначила, що 14.09.2013 року вона уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі народилася донька - [PERSON], [INFO]. На даний момент шлюб між сторонами офіційно не розірваний, однак шлюбні відносини остаточно припинені з початку 2015 року. Вона проживає сама з дитиною, відповідач жодної допомоги на утримання дитини не надає. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2015 року з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання доньки. Відповідач це рішення суду не виконує. Донька має захворювання ніг - вальгус у колінних суглобах, варусна установка стоп, через що дитина криво ходить. Для одужання дитині показане санаторне лікування, соляні ванни на ніжки. В усній розмові лікар повідомив позивачу, що в Росії є спеціалісти дуже високого рівня для лікування подібних хвороб. Наразі у Москві проживає та працює двоюрідний брат позивача - [PERSON], який запропонував їй приїхати до м. Москви разом з донькою та пройти повну діагностику та лікування. Всі витрати він бере на себе. Вона звернулася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини за кордон для проходження лікування, на що отримала категоричну відмову. Потім вона ще декілька разів зверталась до нього з аналогічним проханням, результат був той самий. З урахуванням зазначеного, позивач просила суд надати дозвіл на виїзд з України громадянки [PERSON] [INFO] до Російської Федерації у супроводі її матері - [PERSON], без згоди та супроводу її батька - [PERSON], в період з 01.06.2015 року по 01.10.2015 року. Ухвалою суду від 21 серпня 2015 року провадження у справі було зупинено на час хвороби позивача - знаходження на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з приводу вагітності та пологів. 04 березня 2016 року провадження у справі відновлено за клопотанням позивачки. В подальшому, позивачка в зв'язку з народженням у неї другої дитини уточнила позовні вимоги та просила надати дозвіл на виїзд з України громадянки [PERSON] [INFO] до Російської Федерації, Республіки Польща, Туреччини, Французької Республіки (Франція), Федеративної Республіки Німеччина (Німеччина) у супроводі її матері - [PERSON], без згоди та супроводу її батька - [PERSON], в період часу до досягнення дитиною 16-річного віку. Надати дозвіл на виїзд з України громадянки [PERSON] [INFO] до Російської Федерації, Республіки Польща, Туреччини, Французької Республіки (Франція), Федеративної Республіки Німеччина (Німеччина) у супроводі її матері - [PERSON], без згоди та супроводу її батька - [PERSON], в період часу до досягнення дитиною 16-річного віку. Надати дозвіл на виготовлення [PERSON] та [PERSON] паспортів для виїзду за кордон без згоди та заяви їх батька - [PERSON]. Стягнути з відповідача судові витрати. Позивачка в судове засідання не з'явилась, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпропетровську ради Ткаченко А.О., через канцелярію суду надала заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутності. При таких обставинах, суд, оскільки у справі достатньо матеріалів про взаємовідносини сторін, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивача, органу опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд дійшов наступного висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частиковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 14 вересня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2015 року у справі № 200/4596/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання та утримання доньки [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2016 року у справі № 200/20004/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON]. Згідно медичних документів, досліджених в судовому засіданні, дитина [PERSON] має захворювання: плоско-вальгусні стопи з варусною установкою. Вальгусна деформація колінних суглобів (а.с. 10, 40-48). Згідно нотаріально посвідченого пояснення, [PERSON], громадянин РФ, який проживає в м. Москва, є двоюрідним братом [PERSON]. Йому відомо, що донька [PERSON] [PERSON], [INFO], страждає на захворювання ніг. Він запрошує [PERSON] разом з донькою в м. Москву для проходження [PERSON] лікування в кращих клініках Москви, всі витрати на лікування та проживання бере на себе у повному обсязі (а.с. 17). З заяви представника третьої особи Прус Т.М. від 07.08.2015 року вбачається, що 05.08.2015 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини було розглянуто питання щодо надання дозволу для виїзду дитини за кордон. Батько дитини категорично відмовився надати дозвіл на виїзд малолітньої доньки [PERSON] за кордон (а.с. 38). В м. Москва (Російська Федерація) діє низка лікувальних закладів, які надають медичну допомогу та здійснюють лікування хворих з захворюваннями кістково-м'язової системи та реабілітації таких хворих: НДІ невідкладної дитячої хірургії і травматології; Центральний науково-дослідний інститут травматології і ортопедії (ЦІТО) ім. М.М. Пирогова; Клініка травматології і ортопедії, НДІ педіатрії, науковий центр здоров'я дітей РАМН; дитячий ортопедичний інститут ім. Г.І. Турнера тощо (а.с. 65-76). Позивач неодноразово просила відповідача надати дозвіл для виїзд дітей за кордон, в тому числі шляхом направлення йому письмових листів-пропозицій, зокрема 21.03.2016 року, 11.04.2016 року, які були направлені відповідачу рекомендованими листами, що підтверджується повідомленнями Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта», однак відповідач такого дозволу не надав, не надав також пояснень щодо причин свого небажання надати дозвіл на виїзд дітей за кордон. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини"(20 листопада 1989 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Конвенцією "Про права дитини" (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача його неповнолітнім дітям. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають грунтуватись на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В іншій частині позовних вимог суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 682 Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення втратили чинність з 01.04.2015 року. В судовому засіданні встановлено, що старша донька позивачка - [PERSON], має захворювання колінних суглобів та стоп, характер хвороби передбачає тривале лікування (зокрема, з рекомендацій лікаря вбачається необхідність проведення коригуючої гімнастики і масажу кожні півроку). Можливість лікування дитини у Російській Федерації має перевагу в тому, що витрати на лікування дитини бере на себе родич позивачки [PERSON] Крім того, виїзд дітей разом з матір'ю за кордон у будь-якому разі сприятиме розширенню їх світогляду, добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, фізично та морально зміцнить, пристосує до комунікабельності, вивченню іноземних мов, розширить кругозір. Суд також звертає увагу, що відповідач не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дітей, що підтверджується розрахунками заборгованості за виконавчими листами, складеними державним виконавцем Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лисуненко А.В. станом на 01.08.2016 року, кожне звернення позивача до суду потребує матеріальних затрат для оплати судового збору, в той час як позивач не працює, отримує лише допомогу по догляду за дитиною, тому суд вважає обґрунтованими вимоги щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон в період часу до досягнення кожним із дітей 16-річного віку. Суд, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей сторін - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме надати позивачу дозвіл на виїзд з України дітей до Російської Федерації, Республіки Польща, Туреччини, Французької Республіки (Франція), Федеративної Республіки Німеччина (Німеччина) у супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу їх батька - [PERSON], в період часу до досягнення дітьми 16-річного віку. Витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, мають бути компенсовані їй відповідачем, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial