Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним передавальний акт від 11.10.2019 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк» в частині передачі активів за кредитним договором №Ж325/6-у від 07.02.2007 року та виконавчого листа №320/400/16-ц. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що ПАТ «Укрсоцбанк», в порушення вимог 104 ЦК України та п.п. 3 п. 3 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 23.03.2017 №1985-VIIIпередав за передавальним актом від 11.10.2019 року АТ «Альфа-Банк» виконавчий лист №340/400/16-ц, на стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №Ж325/6-к від 07.02.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом 26350 доларів США, відсотків за користування цим кредитом на суму 6499,21 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1273 долари США, пені за несвоєчасне повернення відсотків на суму 1926,99 доларів США а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 12902,24 грн. Цим же передавальним актом ПАТ «Укрсоцбанк» передав АТ «Альфа-Банк» права кредитора за кредитним договором №Ж325/6-к від 07.02.2007 року. Передача цих зобов`язань відбулась внаслідок припинення ПАТ «Укрсоцбанк» як юридичної особи. Передача валютного зобов`язання за передавальним актом, відповідно до Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», в редакції Закону №2269-VIII від 18.01.2018 року, яка діяла на час вчинення оскаржуваного акту, є правочином, яким іншому банку передаються права кредитора за кредитним договором, а тому, така передача впливає на права та обов`язки боржника за кредитним договором. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», в редакції Закону №629-VIII від 16.07.2015 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин прямо забороняла передачу валютних кредитів іншому кредитору. Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» та третя особа - приватний виконавець Проценко Д.Ю. відзив на позов суду не надіслали. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» у своєму відзиві на позов зазначив, що позивач не може оскаржувати передавальний акт, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк», оскільки цей акт не є правочином, позивач не є стороною при складанні приймального акту від 11.10.2019 року та у цьому акті відсутні відомості про відступлення права вимоги від ПАТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк». Від представника позивачки [PERSON] - адвоката Антонова О.М. суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає. Від представника відповідача АТ «Альфа-Банк» Ременюк Т.О. до суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Уразі неможливості відкладення слухання справи, провести судове засідання за відсутності представника відповідача та відмовити в задоволенні позову. Разом з тим, доказів прийняття участі в іншому судовому засіданні, представником відповідача АТ «Альфа-Банк» - Ременюк Т.О. суду не надано. Крім того, судове засідання, призначене на 07.12.2020 було відкладено на 27.01.2021 також за клопотанням представника відповідача АТ «Альфа-Банк» Ременюк Т.О. через перебування представника АТ «Альфа-Банк» у службовому відрядженні. Представник відповідача АТ «УКРСОЦБАНК» в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Приватний виконавець Запорізького виконавчого округу Проценко Д.Ю. в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Згідно з пунктом 7 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є розумні строки розгляду справи судом. Згідно до ч. 1 ст. 45 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» зазначено тлумачення «розумного строку». У пункті 3 даної постанови зазначено, що розумним вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Крім того, вказана постанова поєднала визначення та його характеристику з огляду на поточну судову практику. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004 року та інші). Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Згідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 07.02.2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (надалі Банк) та [PERSON] укладено кредитний договір №Ж325/6-к, за яким [PERSON] отримала від Банку споживчий кредит в розмірі 40 800 доларів США (п.1.1) на строк до 05.02.2027 року на придбання житлової квартири [ADDRESS] (п.1.2)(а.с.12-13) 07.02.2007 року був укладений іпотечний договір №З325/6-1, за яким [PERSON] , як іпотекодавець передала в іпотеку (п.1.1), у якості забезпечення виконання кредитного договору №Ж325/6-к квартиру [ADDRESS] (а.с.22-25). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.21) [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач, це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Аналіз досліджених кредитного №Ж325/6-к (а.с.12-13) та іпотечного №Ж325/6-1 (а.с.22-25) договорів від 07.02.2007 року дає суду підстави вважати кредитний договір валютним, оскільки валюта кредиту - долари США, та споживчим, оскільки цей кредит надавався на споживчі цілі - придбання квартири [ADDRESS] . Згідно з ч.1 п.6 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі, під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 23.10.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю, постановою ВП №60397653 (а.с.10), на підставі виконавчого листа №320/400/16-к, виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області 16.11.2017 року (а.с.11) було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь АТ «УКРСОЦБАНК» заборгованості за виконавчим листом в розмірі 36049,70 доларів США та 12902,24 грн., за кредитним договором №Ж325/6-к. Протоколом позачергових загальних зборів акціонерного товариства «Альфа-Банк» №4/2019 від 15 жовтня 2019 року було затверджено передавальний акт, яким акціонери АТ «Альфа-Банк» визнають всі права та обов`язки АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному акті (а.с.7-9). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що прямо передбачені актами цивільного законодавства Відповідно до ч.7 ст.104 ЦК України, особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом. Згідно із ч.2 ст.26 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (Закон№2121-ІІІ), реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. Згідно з ч.2 ст. 28 цього ж Закону реорганізація розпочинається після затвердження Національним банком України плану реорганізації, який крім інших необхідних заходів повинен передбачати подання Національному банку України відповідних документів, необхідних для погодження статуту нового банку або для погодження змін до статуту існуючого банку. Згідно з ч.1 ст. 29 цього ж Закону угода про злиття або приєднання укладається банками, що реорганізуються шляхом злиття або приєднання, у письмовій формі. Частиною третьою статті першої Закону України «Про спрощену процедуру реорганізації та капіталізації банків» (Закон №1985-VIII), наглядові ради скликають загальні збори Банків-учасників для прийняття рішення про приєднання, затвердження Плану реорганізації та договору про приєднання після надання Національним банком України попереднього висновку про погодження проекту Плану реорганізації. Отже, права та обов`язки правонаступництва виникають у АТ «Альфа-Банк» тільки із дій та правочину прямо передбаченого ст. ст. 28, 29Закону №2121-ІІІ. Ухвалою суду у відповідача АТ «Альфа-Банк» було витребувано передавальний акт від 11.10.2019 року, але суду було надано лише 4 аркуші, хоча за змістом копії, наданої позивачем, цей акт складається з 9 аркушів (а.с.7-9). Згідно з передавальним актом від 11 жовтня 2019 року (а.с.7-9) правонаступником всього майна, майнових прав і обов`язків АТ «Укрсоцбанк» реорганізованого шляхом приєднання є АТ «Альфа-Банк». Відповідно до ч. 4 ст. 202 ЦК України, двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Суд вважає, що оскаржуваний позивачем передавальний акт від 11.10.2019 року є, згідно з ч.4 ст. 202 ЦК України, двостороннім правочином, вчиненим між АТ "Укрсоцбанк" та АТ "Альфа-Банк". Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на наведене суд вважає, що позивач має право звернутись до суду для захисту своїх прав з позовом про визнання недійсним правочину - передавального акту від 11.10.2019 року При розгляді цієї справи суд застосовує законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч.3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено законом. Підпунктом 3 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" Закон №1304-VII), в редакції яка діяла на час вчинення оскаржуваного правочину - передавального акту, кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Аналізуючи п.п. 1 та п.п. 3 п.1, п. 4 Закону № 1304-VII, щодо неможливості кредитної установи уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 пункту 1 цього Закону, на користь (у власність) іншої особи, суд приходить до висновку що така передача не допускається, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Як встановлено судом, [PERSON] не має у власності іншого нерухомого майна крім іпотечного - квартири [ADDRESS] , яке є предметом іпотеки (а.с.21), тому у суду відсутні підстави для незастосування до спірних правовідносин Закону №1304-VII. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою, статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Таким чином укладаючи передавальний акт від 11.10.2019 року, відповідачі - АТ "Укрсоцбанк" та АТ "Альфа-Банк", не дотримались вимог ч.3 ст.512 ЦК України та п.п.3 п.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що, відповідно до ст.203, 215 ЦК України, є підставою для визнання цього передавального акту від 11.10.2019 року, як письмової форми правочину, недійсним в частині заявлених вимог по переданню валютного боргу позивача на користь АТ «Альфа-Банк». Свої заперечення до позову [PERSON] відповідач АТ «Альфа-Банк» обґрунтовує тим, що згідно з п.3 Закону №1304-VII кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права, вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього Закону. Суд вважає таке обґрунтування хибним та таким, яке суд не може прийняти оскільки п.п. 3 Закону №1304-VII, на який посилається відповідач, викладений ним в редакції Закону №895-9 від 16.09.2020 року. На час вчинення передавального акту від 11.10.2019 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція Закону №629-8 від 16.07.2015 року і тому, саме в цій редакції зазначений Закон застосовується судом при вирішенні цієї справи. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 1681,60 грн. (а.с.16, 18, 37). На підставі викладеного,ч. 1 ст. 11, ч.1 ст.16, ч.4 ст.202, ч.1 ст.203,ч.1 ст.215,ч.3 ст.512, ЦК України, п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. ст.ст.26, 28, 29 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.3 ст.1Закону України «Про спрощену процедуру реорганізації та капіталізації банків", п.п.3 п.3 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті",

Outcome: approved