Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який у подальшому уточнив, та просив визначити місце проживання його сина, [PERSON], [INFO], разом з ним за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 03.08.2002 року перебував у шлюбі з [PERSON] Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. З літа 2013 року шлюбні відносини та проживання однією сім'єю з [PERSON]. припинені, хоча вони залишилися проживати в одній квартирі. Між сторонами постійно виникали сварки в присутності дитини, в ході яких відповідач не стримувалася, висловлювалася нецензурно, застосовувала відносно позивача фізичну силу та погрожувала суїцидом, що супроводжувалися викликами міліції та швидкої допомоги. З січня 2015 року [PERSON] проживає окремо. Позивач повністю утримує сина, займається його вихованням, піклується про здоров'я, спілкується з вчителями, дитина регулярно відвідує спортивні заняття. Відповідач фактично дитиною не займається, не має з нею порозуміння. Син її боїться, оскільки вона лякає його, що скоїть суїцид. Така поведінка матері суперечить інтересам дитини. Посилаючись на викладене, просив позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. Стверджувала, що саме позивач провокував скандали, піднімав руку на неї на очах у сина. Крім того, вона намагалася і намагається спілкуватися з сином, проте позивач проти цього. З серпня цього року вона добровільно сплачує аліменти в розмірі 386 грн., сплачує 1/3 частини комунальних послуг квартири, де мешкає син, купує речі та книжки. Вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком може нашкодити психологічному стану дитини, так як [PERSON] намагається позбавити її права виконувати свої батьківські обов'язки та спілкування з сином. Третя особа управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності та зазначила, що позовні вимоги [PERSON] підтримує. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, всебічно та повно дослідивши матеріали справи і надані докази, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] з 03.08.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі.(а.с. 8) Під час перебування у шлюбі в них народився син, [PERSON], [INFO]. На час розгляду справи сторони припинили подружні стосунки і не проживають однією сім'єю. Малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS]. Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.06.2015 року [PERSON] визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. 00 коп. Постановою того ж суду від 26.06.2015 року виправлено описку у вказаній постанові та зазначено: вважати правильним адміністративне стягнення, що підлягає накладенню на [PERSON], 30 годин громадських робіт. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом встановлено, що з січня 2015 року за адресою: [ADDRESS], [PERSON] вчиняє психологічне насильство по відношенню до неповнолітнього сина, що виражається в нецензурній лайці та намаганні вчинити спробу суїциду в присутності неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON] - батько відповідача, [PERSON] - мачуха відповідача, [PERSON] - зведена сестра відповідача, [PERSON] - брат позивача, [PERSON] та [PERSON] - друзі позивача, пояснили суду, що з січня 2015 року малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, це було рішення дитини, оскільки з батьком йому комфортніше. [PERSON] займається вихованням сина та його розвитком, не забороняє сину бачитися з матір'ю. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 10). Згідно висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 17.07.2015 року № 374 Комісія Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON] Зі вказаного висновку вбачається, що Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради під час розгляду питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] встановлено, що батьком дитини створені відповідні умови для навчання, розвитку та відпочинку хлопчика. Малолітній [PERSON] написав заяву, у якій повідомив, що він проживає з батьком, з матір'ю спілкується по телефону, любить обох батьків, але хоче проживати разом з батьком. Батько дитини, [PERSON], піклується про свого малолітнього сина, займається його вихованням, навчанням та оздоровленням, медичних протипоказань не має, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має постійний дохід та можливість утримувати малолітнього сина матеріально. Мати дитини [PERSON] заперечувала проти визначення місця проживання дитини разом з батьком. (а.с. 34-35) Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації неможна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про аморальну поведінку позивача, відсутність можливості матеріально та морально забезпечити дитину, приймати участь у вихованні сина. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не має протипоказань щодо проживання з сином, працює приватним підприємцем, має стабільний дохід, має можливість утримувати малолітнього сина матеріально, позитивно хар актеризуються за місцем роботи та проживання, суд приходить до висноку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON]

Outcome: approved