Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених вимог, просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі - 52441,48 грн., середній заробіток за весь період затримки виплати заробітної плати - 63056,70 грн., та стягнути судові витрати у розмірі 13 500,00 грн. (послуги адвоката 4 000 грн., послуги адвоката у розмірі 10 % у разі задоволення судом позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення 9 500 грн.). Вимоги позову обґрунтовує тим, що з 20.06.1972 року по 20.08.2020 року [PERSON] , знаходилась у трудових відносинах з ПАТ «Харківський підшипниковий завод» (далі - Відповідач). Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці та вкладиші до трудової книжки. Згідно наказу ПАТ «Харківський підшипниковий завод» № 256/п від 20 серпня 2020 року, була звільнена з посади інженера-лаборанта 1 категорії аналітичної лабораторії відділу метрології та досліджень 20.08.2020 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Згідно до наказу підприємство повинно було сплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України і здійснити остаточний розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП, ст. 117 КЗпП України. Зазначає, що з листопада 2019 року по серпень 2020 року вона не отримувала заробітну плату на підприємстві, хоча виконувала трудові обов`язки в повному обсязі. В день звільнення позивача 20.08.2020 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню у судовому порядку заробітна плата за період з листопада 2019 по серпень 2020 року, компенсація за не використані щорічні відпустки, вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку. В день звільнення вона не отримала розрахунок всіх виплат належних їй та сам розрахунок з нею не був проведений. Після чого вона щомісяця ходила на підприємство з надією отримати свої гроші, але їй казали, що грошей немає, але обов`язково все віддадуть. Ще до звільнення позивач зверталась до відповідача по довідку про доходи, згідно якої за період з листопада 2017 по липень 2020 року їй нарахований дохід - 54492 грн.57 коп. Згідно до розрахункового листа за вересень 2020 року - 6 1645 грн. 52 коп., за жовтень 2020 року - 6 1645 грн. 52 коп., за листопад 2020 року - 61645 гри. 52 коп., та утримано 300 грн. 00 коп. Згідно довідки про доходи ПАТ «Харківський підшипниковий завод» від 12 жовтня 2021 року загальна сума доходу за період з листопада 2019 року по серпень 2020 року становить: 67 547,41 грн. Згідно звіту-рахунку за період з 01.02.2021 року по 20.10.2021 року з ОТП БАНКУ від 20 жовтня 2021 року на розрахункову картку [PERSON] перераховані кошти: 300 грн. + 14 805,93 грн. = 15 105, 93 грн.. Тому сума для стягення з відповідача становить 67 547,41-15 105,93=52 441,48 грн. Позивач просила стягнути середній заробіток за весь період затримки з 20.08.2020 року по день ухвалення судового рішення - листопад 2021 року, так як згідно повідомлення бухгалтерії ПАТ «Харківський підшипниковий завод» від 12.10.2021 року середня заробітна плата за місяць становить - 4 504,05 грн., враховуючи, що з часу звільнення до дня судового рішення минуло 14 місяців необхідно стягнути з ПАТ «Харківський підшипниковий завод» суму: 4 504,05 * 14 місяців = 63056, 70 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача - Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» в судове засідання не з`явився, надав заперечення проти уточнення позовних вимог, де зазначено, що АТ "ХАРП" з позовними вимогами не погоджується, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Обґрунтовуючи позовні вимоги та суму позову Позивач у позовній заяві не наводить жодних належних доказів, які б свідчили про існуючу заборгованість Відповідача перед Позивачем по виплаті заробітної плати та її розміру на день розгляду справи. Наведені позивачем розрахунки щодо заборгованості по виплаті заробітної плати неналежним чином підтверджуються та не відповідають дійсним обставинам справи. Так, до позовної заяви Позивач надає копію розрахункового листка, на який посилається як на єдину підставу своїх вимог, має невідоме походження, оскільки це копії, не завірені належним чином. А отже, зазначені документи не можуть бути прийняті судом як допустимі докази, які підтверджують факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати та її розмір. Зазначають, що заборгованість по заробітній платі перед Позивачем становить 47 267,39 грн. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку зазначили наступне. Розмір середнього заробітку, зазначений у позові, є неспівмірним з ймовірними втратами Позивача. Стягнення з Відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 63056,70 грн. призведе до перетворення відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, на каральну санкцію, що суперечить компенсаційному характеру заходів відповідальності в цивільному праві та принципів розумності, справедливості та пропорційності, що в свою чергу ускладнює вкрай тяжке фінансове становище відповідача. Стаття 117 КЗпП України передбачає обов`язок підприємства, установи, організації щодо виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум лише з вини власника або уповноваженого ним органу. Не виплата заборгованості по заробітній платі Відповідачем пов`язана з не можливістю здійснити виплату через обмеження ведення господарської діяльності, у зв`язку з введенням карантину через гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Інших належних доказів вини власника Позивачем не надано. Крім того, Позивачу також компенсується вихідна допомога у трикратному розмірі, що становить 20 881,44 грн. Щодо вимог про стягнення судових витрат слід зазначити наступне. Позивач просить стягнути з АТ "ХАРП" 13500,00 грн. на послуги адвоката, проте не надає жодних доказів понесених витрат. Склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування у справі. Доказування суми витрат, яка підлягає відшкодуванню, ґрунтується на письмових доказах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Враховуючи викладене просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працювала у Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипниковий завод» на посаді інженера-лаборанта 1 категорії аналітичної лабораторії відділу метрології та досліджень, про що свідчить копія трудової книжки позивача. Згідно наказу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» від 20.08.2020 року [PERSON] звільнено за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП. Як вбачається із довідки Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» від 12.10.2021 року №612/83-6-22 [PERSON] , [INFO] працювала на підприємстві з 01.12.2009 по 20.08.2020. Станом на 20.08.2020 розмір заборгованості з заробітної плати [PERSON] становив 61645,52 грн. (це сума до виплати з якої вже утримані ВЗ та ПДФО), а саме за: листопад 2019 - 863,51 грн., грудень 2019 - 5524,18 грн., січень 2020 - 5319,82 грн., лютий 2020 - 5096,61 грн., березень 2020 - 4701,88 грн., квітень 2020 - 6583,01 грн., травень 2020 - 4565,94 грн., червень 2020 - 4520,70 грн., липень 2020 - 2640,66 грн., серпень 2020 - 21829,21 грн. ( у тому числі: заробітна плата 2707,64 грн., вихідна допомога 16809,56 грн., компенсація невикористаної відпустки 2312,01 грн. - за 11 днів). Зазначену заборгованість було сплачено частково. Станом на 12.10.2021 року розмір заборгованості з заробітної плати [PERSON] становить 47 267,39 грн. Так, відповідно до положень статті 43 Конституції України та статті 2 Кодексу законів про працю України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості із нарахованої, проте невиплаченої заробітної плати у розмірі 47267,39 грн. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, працівникові виплачується вихідна допомога (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно ст. 233 КЗпП України - у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що при звільненні позивача з нею не проведені всі розрахунки. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, ст. 237 цього кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин) в період затримки. Позивачем заявлено до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 20.08.2020 року по 10.11.2021року. Позивачем зазначено, що термін затримки виплати заробітної плати складає 14 місяців, середня заробітна плата за місяць становить 4504,05 грн., тобто 14 місяців х 4504,05 = 63 056,70 грн. Представник відповідача посилався в своїх запереченнях на те, що розмір середнього заробітку, зазначений у позові, є неспівмірним з ймовірними втратами Позивача. Стягнення з Відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 63056,70 грн. призведе до перетворення відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, на каральну санкцію, що суперечить компенсаційному характеру заходів відповідальності в цивільному праві та принципів розумності, справедливості та пропорційності, що в свою чергу ускладнює вкрай тяжке фінансове становище відповідача. Не виплата заборгованості по заробітній платі Відповідачем пов`язана з не можливістю здійснити виплату через обмеження ведення господарської діяльності, у зв`язку з введенням карантину через гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того, Позивачу також компенсується вихідна допомога у трикратному розмірі, що становить 20 881,44 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено правовий висновок, згідно якого суд має право зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, при цьому суду необхідно враховувати: 1) Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2) Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4) Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Представником відповідача зазначено, що погіршення фінансового стану та своєчасного виконання зобов`язань підприємством ускладнюється дією карантинних заходів, введених на території України та держав контрагентів через COVID-19, товариство працює в умовах обмеженого ведення господарської діяльності. Непомірний розмір суми зобов`язання підприємства про сплату середнього заробітку призведе до збільшення фінансових боргів та не виконання зобов`язання перед іншими особами. За даними фінансової звітності на 30.09.2021 р. збиток АТ "ХАРП" складає 131841 тис. грн., непокритий збиток - 1 476 157 тис. грн., заборгованість з оплати праці станом на 01.10.2021 р. заборгованість з виплати заробітної плати складає 43 357,5 тис. грн. Враховуючи викладене, а також фактичні обставини, що виникли на підприємстві відповідача, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 42 175,26 грн. (63 056,70-20881,44=42 175,26), суд вважає за можливе зменьшити цю суму на суму отриманої позивачем вихідної допомоги при звільнені в розмірі 20881,44 грн., що буде відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності. Оцінюючи обґрунтованість аргументів, наведених позивачем в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача 13500,00 грн. на послуги адвоката, суд приходить до наступного. За змістом ст. 133 ЦПК України склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання грошей або бланк квитанції завірений лише печаткою адвоката. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат належать: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що понесені стороною витрати на професійну правничу допомогу повинні бути документально підтверджені, при цьому склад, розміри витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, та факт їх сплати входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] уклала з адвокатом Поповою М.М. договір про надання правничої (правової) допомоги № П-1 від 29.01.2021 року. Згідно додатку № 1 до договору № П-1 від 29.01.2021 року сторони домовились, що [PERSON] повинна сплатити адвокату Поповій М.М. винагороду за правову допомогу у розмірі 4000 грн., 10% від ціни позову у разі задоволення судом позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Згідно квитанції від 29.01.2021 року [PERSON] сплатила адвокату Поповій М.М. винагороду за правову допомогу у розмірі 4000 грн. Так, позивачем надано суду документи, яких, на думку суду, достатньо для підтвердження факту понесення позивачем витрат в сумі 4000 грн. на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підставі викладеного, враховуючи, фінансовий стан відповідача, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача 10% від ціни позову у разі задоволення судом позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, враховуючи задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень.

Outcome: partial