Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з цивільним позовом до [PERSON], Прилуцької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Вимоги мотивовані тим, що п.1.11 рішення Прилуцької міської ради від 22.03.2012 року було передано у власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель по [ADDRESS] в м. Прилуки загальною площею 606 м2, проте позивачі вважають, що частина земельної ділянки площею 6 м2 перебувала саме в їх постійному користуванні, а відтак - відповідне рішення міської ради та Державний акт на право власності на земельну ділянку мають бути визнані недійсними. В судовому засіданні позивачі та їх представник заявлені уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі і наполягали на їх задоволенні. [PERSON] та [PERSON], надаючи пояснення з приводу фактичних обставин справи, постійно їх змінювали в частині орієнтованого часу порушення відповідачем межі земельної ділянки, в тому числі і щодо демонтажу останнім частини огорожі, остаточно підтвердивши, що вказані зміни спірної загорожі відбулись задовго до приватизації. Відповідач та його представник заявлені позовні вимоги категорично не визнали, мотивуючи їх необґрунтованістю та безпідставністю. [PERSON] пояснив, що ним було приватизовано земельну ділянку, яка перебувала в його постійному користуванні. При зміні в 2006 році огорожі, ним було її встановлено у відповідності до наявних межових знаків. Відповідач категорично заперечив його особисту причетність до руйнування межових знаків. Жодних пропозицій зі сторони позивачів щодо відновлення межових знаків, в тому числі і щодо зміни розташування огорожі до проведення ним приватизації земельної ділянки він не отримував. Представник Прилуцької міської ради також категорично заперечила щодо задоволення заявлених позовних вимог, оскільки під час набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку було дотримано вимог чинного законодавства, а прийняте рішення сесією перебуває в її компетенції. Заслухавши пояснення позивачів, відповідача та їх представників, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Положеннями ст.1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема і щодо доцільності призначення судово-будівельної або земельно-технічної експертиз, проте представник позивача, відповідно до ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, скористався на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. За змістом ч.4 ст.10 та ст.131 ЦПК України обов'язок подання доказів суду або повідомлення про них покладається на сторони. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками будинку, розташованого по [ADDRESS] м. Прилуки. Відповідач [PERSON] є власником будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] м. Прилуки. Земельні ділянки, якими користуються сторони, межують між собою. За матеріалами цивільної справи та інвентаризаційної справи № 10012 на домоволодіння [ADDRESS] в м. Прилуки встановлено, що рішенням Прилуцької міської ради від 28 травня 1992 року № 16 [PERSON] було виділено для будівництва жилого будинку земельну ділянку площею 600 м2. На підставі цього рішення між Прилуцькою міською радою та [PERSON] червня 1992 року був укладений договір про надання останньому в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 м2 для будівництва будинку. Рішенням Прилуцької міської ради від 29 грудня 2011 року № 13 [PERSON] був наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] м. Прилуки. Іншим рішенням Прилуцької міської ради № 19 від 22 березня 2012 року [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 606 м2, яка раніше була надана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. На підставі даного рішення відповідачу [PERSON] 19 жовтня 2012 року був виданий державний акт серії НМ № 092472 на право власності на земельну ділянку прощею 0,0606 га за адресою: м. Прилуки, [ADDRESS] в м. Прилуки. Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що відповідачем [PERSON] був порушений порядок набуття у власність земельної ділянки, внаслідок чого відповідач приватизував частину земельної ділянки, яка перебуває в їхньому користуванні, оскільки [PERSON] здійснено приватизацію земельної ділянки площею 606 м2, а не 600 м2, які перебували у його користуванні на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 16.06.1992 року. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, а відтак і не підлягає доказуванню, що між позивачами та відповідачем по справі достатньо давно триває конфліктна ситуація з приводу розміщення загорожі між земельними ділянками. Факт належної обізнаності позивачів з дійсними межами земельної ділянки, з огляду на їх поінформованість і щодо розміщення відповідних межових знаків, ними не заперечується. Окрім того, обставини встановлення твердих межових знаків земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Прилуки підтверджується і Актом від 08.07.1967 р. /а.с.16/. Разом з тим, один з позивачів, а саме - [PERSON], незважаючи на наявність тривалого фактичного спору з відповідачем щодо відновлення межі згідно межових знаків, та усвідомлення цього, беззаперечно погодив Акт виносу в натуру і погодження зовнішніх меж земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Прилуки /а.с.57/. Посилання останнього щодо начебто необізнаності в юридичній значимості підпису в Акті є непереконливими. Більше того, позивачі [PERSON] та [PERSON] остаточно підтвердили, що відповідач останній раз змінював загорожу задовго до початку проведення процедури приватизації. Тобто, позивачі вочевидь повинні були б усвідомлювати про ймовірність порушеного їх права, оскільки загорожа є предметом матеріального світу, має характерні параметри і була змінена відповідачем ще в 2006 році /журнал судового засідання/. Позиція останніх в судовому засіданні щодо начебто не усвідомлення дій відповідача та в подальшому цілковитої бездіяльності щодо відновлення як межових знаків, які начебто були знищенні останнім, так і меж земельної ділянки є формою реалізації належних їм прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що до моменту виготовлення в 2013 році Абрису на земельну ділянку, яка перебуває в їх користуванні, і усвідомлення її реальної площі, жодних претензій саме до відповідача з приводу предмету даної цивільної справи, в тому числі і щодо начебто самозахвату [PERSON] земельної ділянки, не було. Жодних належних та допустимих доказів щодо намагань позивачів до 2013 року відновити спірну межу земельних ділянок матеріали цивільної справи не містять і в розпорядження суду не надано. Як вбачається з Акту № 012-10/Б-927 від 27.08.2013 року за результатами роботи комісії з розгляду звернення [PERSON], створеної за розпорядженням міського голови м. Прилук, було констатовано, що встановлення паркану здійснюється на місці попередньої межової споруди /абз.7 мотивувальної частини, а.с.28/. Незважаючи на роз'яснення головуючим по справі щодо долучення до цивільної справи позивачами доказів чи то в спростування даних Акту, чи то в підтвердження знищення або переміщення відповідачем межових знаків, окрім їх особистих пояснень надано не було. Аналогічне посилання щодо цілісності старої огорожі містить і мотивувальна частина висновку експерта № С-316 від 13.11.2014 року, який не заперечувався сторонами по справі /а.с.100/. Відповідно до ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст.193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Як вбачається з інформаційної довідки № 6016/02-08 від 24.10.2014 року, виданої управлінням Держземагенства у Прилуцькому районі, правовстановлюючі документи на земельну ділянку [ADDRESS] в м. Прилуки відсутні /а.с.88/. Перебування в користуванні спадкодавця відповідача - [PERSON] ще в 1974 році земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Прилуки площею понад 600 м2 підтверджується викопіровкою з схемплана будівельного кварталу № 250 /а.с.29/. Незважаючи на той факт, що договір безстрокового користування земельною ділянкою з останнім було укладено лише в 1992 році, вказана обставина об'єктивно свідчить саме про його фактичне землекористування земельною ділянкою в більшому розмірі аніж у позивачів /а.с.45-48/. Понад те, як вбачається з пояснювальної записки до Технічної документації із землеустрою на земельну ділянку в м. Прилуки по [ADDRESS], межі земельної ділянки, принаймні станом на 18.01.2012 року, проходять по існуючим парканам /а.с.41/. Вказана обставина, узгоджується з поясненнями позивачів, і в черговий раз доводить, що приватизацію земельної ділянки було проведено виключно в межах, яка перебувала в фактичному користуванні відповідача. За встановлених обставин суд приходить до переконання, що фактичне використання земельних ділянок сторонами по справі здійснювалось у відповідності до попередньо розміщених межових знаків, які були передані на зберігання саме спадкодавцю позивачів. Сільські, селищні, міські ради при здійсненні повноважень, передбачених пунктами "а"-"г" ст.12 ЗК України по розпорядженню землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надані земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення землі із земель комунальної власності, виступають як суб'єкти владних повноважень, що реалізують надані їм законом розпорядчі функції у галузі земельних відносин. Згідно з ч.ч.2,3,5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто, позовна вимога саме щодо відновлення межі земельної ділянки з приводу якої по суті і виник спір не може бути задоволена, оскільки звернення в суд до винесення рішення власне органом місцевого самоврядування про встановлення її меж є передчасною, оскільки вказана категорія спору не входить до компетенції суду. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року N 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Незважаючи на роз'яснення виконавчим комітетом Прилуцької міської ради одному з позивачів щодо необхідності вирішення питання щодо відновлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] у відповідності до розробленої документації із землеустрою на неї, жодних документально підтверджених даних з цього приводу в розпорядження суду надано не було /а.с.21,28/. Відповідно до п.34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин вирішуються на пленарному засіданні ради - сесії з винесенням рішення. Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку (ч.2 ст.77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ч.9 ст.123 Земельного кодексу України). Фактично, на момент прийняття Прилуцькою міською радою рішення щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 606 м2 за адресою [ADDRESS] в м. Прилуки не існувало жодних заборон суду чи іншого компетентного органу щодо вчинення міською радою цих дій. Безпідставними є посилання представника [PERSON] і щодо непогодження з іншими суміжними землекористувачами - позивачами по справі зовнішніх меж земельної ділянки відповідачеві як на підставу для задоволення заявлених позовних вимог. Так, планом земельної ділянки, відповідно до Закону України "Про землеустрій", який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою, є графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об'єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці. Складання схем проводиться землевпорядними та іншими організаціями, що мають на це дозвіл (ліцензію). Складанню схеми передують підготовчі роботи, які включають в себе аналіз земельно-кадастрових, статистичних і планово-картографічних матеріалів. Відповідно до Закону України "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність" комплексом робіт, спрямованих на вивчення необхідних топографічних елементів місцевості щодо пунктів геодезичної мережі (зокрема меж землеволодінь, землекористувачів з їх найменуваннями, кількісними та якісними показниками) і нанесення їх на планшет для створення планів (карт), що служать основою для різних кадастрів, є кадастрові зйомки. Як передбачено ч.2 ст.198 ЗК України, кадастрова зйомка включає в себе виготовлення кадастрового плану, геодезичне встановлення меж земельної ділянки, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, відновлення меж земельної ділянки на місцевості, встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі. Цією статтею визначено який комплекс робіт є кадастровою зйомкою. При проведенні цих робіт зазначені особи погоджують межі земельних ділянок. Проведення кадастрової зйомки не впливає на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини. Кадастрові роботи створюють лише інформаційну базу. В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що Акт виносу в натурі і погодження зовнішніх меж земельної ділянки відповідачеві не був погоджений всіма суміжними землекористувачами - позивачами по справі. Проте, в чинному законодавстві, що регулює земельні відносини, відсутній обов'язок землекористувача з надання згоди по встановленню меж суміжних земельних ділянок, й, зокрема, обов'язок надання такої згоди в примусовому порядку. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України). Непогодження позивачем меж земельної ділянки є лише формою реалізації ним свого права. Суд зазначає, що відповідне погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем повинно бути прийнято і враховано органами місцевого самоврядування при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку відповідача та при розгляді питання щодо надання спірної земельної ділянки у власність останньому, а відсутність погодження не може бути само собою підставою для відмови в отриманні ділянки у власність. Таким чином, право позивача на безоплатне отримання земельної ділянки у власність шляхом її приватизації встановлено наведеними правовими нормами у зазначеному порядку, і реалізація вказаного права, не залежить від безумовної згоди на таке суміжного користувача. Тобто, підставою набуття права на землю шляхом приватизації є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, з подальшим оформленням відповідних правовстановлюючих документів. Згідно вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до ст.ст.60,61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає пояснення позивачів необґрунтованими про те, що відповідач самовільно змінив розміри успадкованої ним земельної ділянки шляхом самозахвату частини земельної ділянки, яка перебувала в їх користуванні, оскільки жодних доказів з цього приводу в розпорядження суду не надано. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Статтями 116,118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів в підтвердження порушення порядку набуття відповідачем права власності на земельну ділянку. Оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, беручи до увагу правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 23.10.2013 року у справі № 6-83цс 13, суд вважає, що позивачами в судовому засіданні не доведено факту невідповідності оскаржуваного рішення і акту вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, та порушення у зв'язку з цим їх прав. Доведення позивачами правомірності заявлених позовних вимог можливе на підставі доказів, перелічених в ст.57 ЦПК України. До таких доказів належить і висновок експертизи, проте він не є як єдиним можливим і достатнім доказом як порушення їх прав, так і підстав для скасування оскаржуваного рішення та державного акту, оскільки згідно з частиною другою ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленого значення /а.с.100/.

Outcome: dismissed