Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що житловий будинок з нижчевказаними господарськими будівлями і спорудами, що в [ADDRESS], належали на праві власності колгоспному двору, головою якого був її батько - [PERSON], який на час ліквідації колгоспних дворів проживав у спірному будинку разом із [PERSON]- дружиною, [PERSON] - внучкою, [PERSON] - правнучкою та позивачем. 29.08.2000 року вказаним особам видано свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок в рівних частинах (тобто по 1/5 частині кожному). Факт видачі такого свідоцтва підтверджує ту обставину, що право власності на житловий будинок мали лише ті особи, які своєю працею та коштами брали участь у веденні спільного господарства двору. На час подачі вказаного позову співвласниками спірного будинку є позивач (на 1/5 частину на підставі свідоцтва про право власності від 29.08.2000 року та на 2/5 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.08.2003 року № 1685 ), а також [PERSON] та [PERSON] - по 1/5 частині на підставі свідоцтва про право власності від 29.08.2000 року. Позивач та інші співвласники мають намір відчужити належний їм на праві спільної часткової власності спірний житловий будинок, однак, не можуть, оскільки позивач отримала документ на 1/5 частину вказаного будинку за час перебування у шлюбі з відповідачем. Позивач вказує, що нотаріусу при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, необхідно отримати згоду іншого з подружжя у відповідності до вимог п. 4.2. розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Позивач вважає, що відповідач як один із подружжя не набув права власності на частину майна, належного їй, оскільки не проживав та не був зареєстрований в [ADDRESS], не був членом цього колгоспного двору, своєю працею та коштами не брав участі у веденні господарства двору, що було необхідною умовою для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя в розумінні положень ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність». Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Встановлено, що сторони протягом тривалого часу, а саме більше 20 років проживають окремо. Оскільки спірний житловий будинок побудовано в 1935 році і частки в ньому мали лише ті особи, які своєю працею та коштами брали участь у веденні господарства двору, то позивач вважає, що 1/5 частини даного майна, набута нею на підставі вказаного свідоцтва про право власності, є її особистою приватною власністю. Однак, таке її право не визнається. Тому позивач просить визнати 1/5 частину спірного житлового будинку, господарських будівель і споруди її особистою приватною власністю. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, 08.09.2016 року представник позивача [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, в м.Коломия та Коломийському районі по реєстрації не значиться, що стверджується довідкою Коломийського РВ УДМС в Івано-Франківській області від 21.03.2016 року (а.с. 63). Відомостей про будь-яке інше місце реєстрації чи проживання відповідача суду не надано. Тому про розгляд даної справи він повідомлені шляхом опублікування оголошення в газеті "Галичина" № 57 (5206) за 28.07.2016 року, витяг з якої долучено до матеріалів справи (а.с.78). Отже, відповідач відповідно до положень ч.9 ст.74 ЦПК України вважається належно повідомленим про час і місце судового засідання. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 01.12.2015 року. Останнім встановлено, що сторони більше 20 років проживають окремо (а.с.16). Право власності на 1/5 частину спірного будинку на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29.08.2000 року виконкомом Раківчицької сільської ради Коломийського району згідно з рішенням №23 від 27.06.2000 року, зареєстровано за позивачем, а право власності на 2/5 частини спірного будинку зареєтроване за нею на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 26.08.2003 року Першою Коломийською районного державною нотаріальною конторою за №1685. Останнє як підстава виникнення права власності вказане у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1568686 від 25.09.2003 року (а.с.12- 14). Відповідно до довідки №99/02.2-21/05, виданої 31.03.2016 року Раківчицькою сільською радою, батьку позивача належала 1/5 частина житлового будинку в [ADDRESS]. Дане господарство станом на 01.07.1990 року належало до колгоспного двору. На вказану дату в цьому господарстві були зареєстровані [PERSON] - голова двору, [PERSON] - дружина , [PERSON] - їхня дочка, [PERSON] -внучка та [PERSON] -правнучка. На час смерті [PERSON] та на час смерті [PERSON] в зазначеному будинку було зареєстроване місце проживання дочки померлих - позивача. Спадщину прийняла позивач, яка взяла під охорону спадкове майно (а.с.10). Відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів №54809 та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданих відповідно 18.12.2015 року та 23.12.2015 року ОКП «Коломийське МБТІ», спірне нерухоме майно складається з житлового будинку загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 25,1 кв.м., господарських будівель і споруд: навісу - літера "Б", навісу - літера "В", сараю - літера "Г", стодоли - літера "Д", навісу - літера "Е", оборогу - літера "Ж", вбиральні - літера "У", криниці - «№», огорожі - « №1» ( а.с. 6-9, 15). Відповідно до положень ч.1 ст.17 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно зі ст.316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові надано право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах , що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що положення передбачені Законом України "Про власність" щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї і брали трудову участь у його придбанні. Тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання 1/5 частини спірного майна особистою приватною власністю позивача, оскільки відповідач не був членом вказаного колгоспного двору, не входив до складу сім'ї двору і не брав трудову участь у придбанні спірного майна. На підставі наведеного, ч.1 ст.17 Закону України "Про власність", ст.ст. 316, 321, 328 ЦК України та,

Outcome: approved