Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

У липні 2018 року позивач Харківський національний\~університет внутрішніх\~справ \~в особі\~представника Фесика\~А.В.звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно матеріальну шкоду, завдану під час виконання трудових обов`язків, в сумі 114137,76 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що з 07 червня по 09 липня 2016 року Департаментом внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України було проведено плановий фінансовий аудит Харківського національного університету внутрішніх справ за період з 01.08.2012 по 31.05.2016, за наслідками якого підписано аудиторський звіт №40 від 14.07.2016. Згідно з аудиторським звітом станом на 01.06.2016 на позабалансовому рахунку 04 «Непередбачені активи» обліковувалася заборгованість за аспірантами та здобувачами (на загальну суму 711107,28 грн.), які з 2013 року по 1 півріччя 2016 року були відраховані з навчання з різних причин та не розрахувалися з університетом. Також звітом встановлено, що довготривала заборгованість за аспірантами та здобувачами виникла через відсутність контролю з боку університету за своєчасним виконанням договірних зобов`язань замовниками. Відповідно до висновку службового розслідування №2/15вн від 11.01.2018 [PERSON] протягом 2013-2016 років обіймав посаду першого проректора з навчально-методичної та наукової роботи та безпосередньо організовував та керував діяльністю докторантури та ад`юнктури (після організаційно-штатних змін відділу організації освітньо-наукової підготовки), [PERSON] у період 2013-2016 років очолював вказаний підрозділ, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які у вказаний період працювали у вказаному підрозділі, роботи щодо своєчасної оплати колишніми здобувачами та аспірантами проводили недбало, що призвело до виникнення довготривалої заборгованості. Відповідачі скоїли умисні дії, а саме: знищення документів, строк зберігання яких не минув, внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, що призвело до неможливості проведення позовно-претензійної роботи з колишніми аспірантами та здобувачами, чим спричинили збитки університету на суму 114137,76 грн. та грубо порушили вимоги п.п2.3.1, 2.3., 2.3.6 Колективного договору Харківського національного університету внутрішніх справ на 2013-2018 роки, п.3.1.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Харківського національного університету внутрішніх справ, своїх посадових інструкцій, ст.139 КЗпПУ. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, де зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, через що не підлягають задоволенню. [PERSON] зауважив, що порядок організації та проведення підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у вищих навчальних закладах і науково-дослідних установах Міністерства внутрішніх справ України визначалися Інструкцією про організацію підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у вищих навчальних закладах і науково дослідних установах Міністерства внутрішніх справ України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.12.2013 №1177 та Положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 №309. У зазначених нормативних актах йдеться лише про особові справи ад`юнктів. Стосовно осіб, які вступають на навчання на контрактну форму йдеться лише про перелік документів, що подаються останніми для вступу. Відповідач зазначає, що у зазначених нормативно-правових актах про здобувачів взагалі не йде мова, тобто перелік документів для здобувачів не визначений, а тому, на його думку, не повинні заводитись навіть навчальні справи. В університеті склалася практика знищення документів один раз на рік після підписання наказу про відрахування. Такий порядок знищення існував постійно і жодні перевірки ніколи не робили з цього приводу зауважень. Тому вважав, що знищення документів, строк зберігання яких не встановлено нормативними документами, відбулося відповідно до чинного законодавства. Відповідач [PERSON] не подав до суду відзив на позов. Відповідач [PERSON] 22.10.2018 подала до суду заперечення на позов, в яких зазначила, що вважає позовні вимоги необґрунтованими. Відповідач пояснила, що контроль за своєчасною оплатою підготовки аспірантів та здобувачів здійснювали перший проректор університету [PERSON] та начальник докторантури та ад`юнктури [PERSON] . Робота полягала в інформування про стан заборгованості начальників (завідувачів) кафедр університету, наукових керівників аспірантів та здобувачів та безпосередньо аспірантів та здобувачів. Інформування аспірантів та здобувачів проводилося телефоном та шляхом направлення листів. За вказівкою начальника докторантури та ад`юнктури [PERSON] особисто повідомляла боржникам про суму боргу та що у разі несплати боргу їх буде відраховано з числа аспірантів університету, хоча це не входило до її обов`язків. Відповідач вважає, що нормативно-правовими актами, якими вона та інші працівники відділу керувалися у своїй діяльності, не передбачено строки зберігання документів здобувачів, які працюють над дисертаціями поза аспірантурою. Також вважає посилання у позовній заяві на п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України некоректним, оскільки в її діях та діях її колишній колег не було жодного умислу. Заборгованість по оплаті за навчання була до аудиторської перевірки у 2016 році, проте відділ юридичного забезпечення ХНУВС ніколи не проводив претензійно-позовної роботи по аспірантам та здобувачам, які мають заборгованість за навчання. Щодо знищення документів аспірантів та здобувачів відповідач [PERSON] зауважила, що документи відрахованих аспірантів та здобувачів захаращували приміщення докторантури та ад`юнктури, в зв`язку з чим висловлював своє незадоволення начальник докторантури та ад`юнктури [PERSON] . Він і наказав підготувати акт про знищення, а питання знищення погодити у першого проректора [PERSON] [PERSON] вважає, що вини працівників відділу організації освітньо-наукової підготовки в ненаданні до відділу юридичного забезпечення інформації щодо заборгованості аспірантів та здобувачів немає, оскільки начальник відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку [PERSON] періодично у друкованому вигляді повідомляв про стан заборгованості колишньому ректору [PERSON] , нинішньому ректору [PERSON] , першому проректору [PERSON] . Відповідач [PERSON] 22.10.2018 подала до суду заперечення на позов, в яких зазначила, що вважає позовні вимоги необґрунтованими. Відповідач пояснила, що контроль за своєчасною оплатою підготовки аспірантів та здобувачів здійснювали перший проректор університету [PERSON] та начальник докторантури та ад`юнктури [PERSON] . Робота полягала в інформування про стан заборгованості начальників (завідувачів) кафедр університету, наукових керівників аспірантів та здобувачів та безпосередньо аспірантів та здобувачів. Інформування аспірантів та здобувачів проводилося телефоном та шляхом направлення листів. Відповідач вважає, що нормативно-правовими актами, якими вона та інші працівники відділу керувалися у своїй діяльності, не передбачено строки зберігання документів здобувачів, які працюють над дисертаціями поза аспірантурою. Також вважає посилання у позовній заяві на п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України некоректним, оскільки в її діях та діях її колишній колег не було жодного умислу. [PERSON] вважає, що вини працівників відділу організації освітньо-наукової підготовки в ненаданні до відділу юридичного забезпечення інформації щодо заборгованості аспірантів та здобувачів немає, оскільки начальник відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку [PERSON] періодично у друкованому вигляді повідомляв про стан заборгованості колишньому ректору [PERSON] , нинішньому ректору [PERSON] , першому проректору [PERSON] . Відповідач [PERSON] 22.10.2018 подав до суду заперечення на позов, в яких зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими. Відповідач пояснив, що контроль за своєчасною оплатою підготовки аспірантів та здобувачів здійснювали перший проректор університету [PERSON] та начальник докторантури та ад`юнктури [PERSON] . Робота полягала в інформування про стан заборгованості начальників (завідувачів) кафедр університету, наукових керівників аспірантів та здобувачів та безпосередньо аспірантів та здобувачів. Інформування аспірантів та здобувачів проводилося телефоном та шляхом направлення листів. Відповідач вважає, що нормативно-правовими актами, якими він та інші працівники відділу керувалися у своїй діяльності, не передбачено строки зберігання документів здобувачів, які працюють над дисертаціями поза аспірантурою. За час його роботи в докторантурі та ад`юнктурі ХНУВС у керівництва університету жодного разу не виникало питання щодо виконання ним трудових обов`язків та неправомірного знищення справ аспірантів та здобувачів. Також вважає посилання у позовній заяві на п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України некоректним, оскільки в його діях та діях його колишній колег не було жодного умислу. [PERSON] вважає, що вини працівників відділу організації освітньо-наукової підготовки в ненаданні до відділу юридичного забезпечення інформації щодо заборгованості аспірантів та здобувачів немає, оскільки начальник відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку [PERSON] періодично у друкованому вигляді повідомляв про стан заборгованості колишньому ректору [PERSON] , нинішньому ректору [PERSON] , першому проректору [PERSON] . Крім того, відповідно до функціональних обов`язків провідного фахівця відділу організації освітньо-наукової підготовки ХНУВС [PERSON] від 14.06.2016 він не має відношення до контролю про здійснення оплати за навчання та до підготовки актів знищення. 28.09.2019 відкрито провадження у справі. 22.10.2018 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, вислухавши представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справив становив наступне. Аудиторським звітом Харківського Національного університету внутрішніх справ за період з 01.08.2012 по 31.05.2016 №10 від 14.07.2016 встановлено, що станом на 01.06.2016 за інформацією ВФЗБО на позабалансовому рахунку 04 «Непередбачені активи» обліковується заборгованість за аспірантами та здобувачами на загальну суму 711107,28 грн, які з 2013 по І півріччя 2016 року були відраховані з навчання та не розрахувалися з університетом, з них: за 97 здобувачами -492047,99 грн; за 62 аспірантами 219059,29 грн. Також встановлено, що довготривала заборгованість за аспірантами та здобувачами виникла через відсутність контролю з боку ХНУВС за своєчасним виконанням договірних зобов`язань замовниками (аспірантами, здобувачами), внаслідок чого позивачем недоотримано надходжень від аспірантів та здобувачів, що не виконали договірні умови, на загальну суму 711107,28 грн. Висновком за матеріалами службового розслідування за фактом знищення у відділі організації освітньо-наукової підготовки документів, строк зберігання яких не минув, затвердженим 11.01.2018, встановлено, що станом на 09.11.2017 за результатами проведення позовно-претензійної роботи щодо відшкодування аспірантами та здобувачами недоотриманих університетом надходжень 28 осіб відшкодували кошти на загальну суму 101259,25 грн, відносно 93 осіб у різних судових інстанціях розглядаються позови на загальну суму 478591,88 грн. На 20 осіб документів, необхідних для проведення позовної роботи, до відділу юридичного забезпечення не надано. Загальна сума заборгованості за цими особами складає 114137,76 грн. У ході проведення службового розслідування комісією було встановлено, що контроль за своєчасністю оплати здобувачами освіти освітніх послуг, отриманих в університеті, був організований та здійснювався вкрай недбало, а встановлені чинним законодавством України вимоги в частині документального оформлення належним чином працівниками докторантури та ад`юнктури не виконувалися, належний контроль з боку відповідного проректора університету не здійснювався, що у подальшому ускладнило роботу із відшкодування заборгованості. За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які у період 2013-2016 роках працювали у відділі організації освітньо-наукової підготовки, роботу щодо своєчасної оплати колишніми здобувачами та аспірантами проводили вкрай недбало, що призвело до виникнення довготривалої заборгованості, а своїми умисними діями, а саме знищенням документів, строк зберігання яких не минув, внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, зробили неможливим проведення позовно-претензійної роботи з колишніми аспірантами та здобувачами, чим спричинили збитки університету на загальну суму 114137,76 грн. Відповідач [PERSON] з 13.03.2007 по 22.06.2016 перебував на посадах першого проректора з навчальної та методичної роботи, першого проректора з навчально-методичної та наукової роботи, першого проектора Харківського національного університету внутрішніх справ, безпосередньо організував та керував діяльністю колишньої докторантури та ад`юнктури університету в період 2013 2016 років. Відповідач [PERSON] з 26.09.2013 по 07.11.2016 очолював докторантуру та ад`юнктуру (після реорганізації відділ організації освітньо-наукової підготовки) Харківського національного університету внутрішніх справ. Відповідач [PERSON] з 2005 по 2016 роки працювала на різних посадах у докторантурі та ад`юнктурі (після реорганізації відділ організації освітньо-наукової підготовки) Харківського національного університету внутрішніх справ. До її функціональних обов`язків як старшого інспектора докторантури та ад`юнктури відносилось: здійснення обліку, ведення і зберігання у встановленому порядку номенклатурних справ, відповідних журналів докторантури та ад`юнктури згідно з переліком, який складається за погодженням з відділом режимно-секретного та документального забезпечення Університету; формування справ відповідно до затвердженої номенклатури, у встановлений термін здавати їх до архіву, відбирати для знищення (п.2); здійснювати контроль за належним оформленням документів (п.6). Відповідач [PERSON] працювала у відділі організації освітньо-наукової підготовки (колишня докторантура та ад`юнктура) Харківського національного університету внутрішніх справ з 22.02.2007 по 2018 рік, перебувала на посадах інспектора та фахівця. До її функціональних обов`язків як інспектора докторантури та ад`юнктури відносилось: формування навчальних справ здобувачів (п.5); готування договорів про підготовку здобувачів наукового ступеня кандидата наук, що працюють над кандидатськими дисертаціями поза ад`юнктурою та контролювати їх виконання (п.6). Відповідач [PERSON] з 01.07.2002 працював у докторантурі та ад`юнктурі на різних посадах, з 10.05.2016 перебуває на посаді провідного фахівця відділу організації освітньо-наукової підготовки Харківського національного університету внутрішніх справ. До його функціональних обов`язків як старшого інспектора докторантури та ад`юнктури відносилось: організація прийому та обліку навчальних справ кандидатів на вступ до ад`юнктури та аспірантури (п.7). Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Статтею 136 КЗпП України передбачено, що коли розмір шкоди, завданої працівником перевищує середню заробітну плату працівника, її покриття провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду. Порушення працівником його трудових обов`язків повинно бути винним, та провина розглядається як обов`язкова ознака, що характеризує підстави матеріальної відповідальності в повному розмірі збитку. На це звертає увагу пленум Верховного суду України у п. 3 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування збитку, заподіяного підприємствам, установам, організаціям їхніми працівниками» зі змінами від 29.12.1992 № 14. Під прямим збитком, що підлягає відшкодуванню робітниками та службовцями, відповідно до норм трудового права варто розуміти тільки такий збиток, що є закономірним результатом протиправної дії (бездіяльності) працівника. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 130 КзПП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. З наведеного випливає, що повна матеріальна відповідальність працівників - це покладення на працівника обов`язку повністю відшкодувати заподіяну підприємству пряму дійсну\~шкоду без будь-яких обмежень. Стаття 134 ч 1 п 5 визначає, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування, власно що і є підставою позову, заявленого Позивачем. Виходячи з\~системного аналізу\~положень зазначеної\~норми,\~повна матеріальна\~відповідальність за\~шкоду,\~завдану недостачею,\~умисним знищенням\~або умисним\~зіпсуттям матеріалів,\~напівфабрикатів,\~виробів (у\~тому числі\~під час\~їх виготовлення),\~а також\~інструментів,\~вимірювальних приладів,\~спеціального одягу\~та інших\~предметів,\~виданих підприємством,\~установою,\~організацією в\~користування працівникові\~може застосовуватися\~работодавцем відповідно\~до п.\~5\~ст.\~134\~КЗпП України.\~Норма містить\~вичерпний перелік\~випадків притягнення\~працівника до\~матеріальної відповідальності,\~а саме:\~недостача,\~умисне знищення,\~умисне зіпсуття,\~а також\~перелік предметів\~при завданні\~яким шкоди\~законом передбачена\~можливість притягнення\~до відповідальності:матеріали, напівфабрикати, вироби (продукція), інструменти, вимірювальні прилади, спеціальний одяг та інші предмети, тобто мова йде про матеріальні цінності що знаходяться на балансі підприємства за умови надання таких предметів працівнику в користування у його трудовій діяльності. При цьому законом чітко визначено що саме знищення, недостача (втрата) матеріальних цінностей, виданих працівникові як предмет праці\~або засіб\~праці, а також будь-яких інших предметів, виданих у користування працівникові у його трудовій діяльності тягне повну матеріальну відповідальність. При визначенні поняття кола предметів, що необхідно розуміти під формулюванням "інші предмети" слід враховувати наступне. Під "іншими" в таких випадках треба розуміти не будь-які інші явища, а тільки ті, що можуть бути поставлені в один ряд з тими явищами, що конкретно зазначені в наведеній нормі закону. Тому в наведеній диспозиції п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП під "іншими предметами" слід розуміти інші подібні предмети, матеріальні цінності. Таким чином, суд дійшов висновку що положення статті 134 ч 1 п 5 КзПП України в даному випадку не можуть бути застосовані до спірних правововідносин, оскільки знищення паперових носіїв інформації не є тотожнім умисному знищенню інших предметів праці, засобів праці в розумінні зазначеної норми права. Позивачем не доведено вини працівників у завданні шкоди, не визначено в чому конкретно полягає порушення трудових обов`язків кожного з них, яку саме норму закону чи підзаконного нормативного акту порушено працівниками, яка визначала б обов`язок, умови та строки зберігання ввірених на думку Позивача Відповідачам цінностей. Лише з наявністю прямого умислу закон пов`язує настання для працівників несприятливих наслідків у вигляді притягнення до повної матеріальної відповідальності. Наведені Позивачем обґрунтування також не узгоджуються з позиціями викладеними у постановах пленуму Верховного суду України. Постанова пленуму ВС України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у п. 4 зазначає: встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Пункт 3 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування збитку, заподіяного підприємствам, установам, організаціям їхніми працівниками» зі змінами № 14 від 29.12.1992 визначає, що суд у кожному випадку зобов`язаний вжити заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин від яких згідно з законом залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Відповідно до п. 4 цієї ж постанови під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків грошові виплати. В свою чергу позовні вимоги не ґрунтуються на обставинах, що відповідно до закону потрібно довести по даній категорії справ. Відповідно до ч. 3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У якості підстави задоволення позову, представник позивача посилається на фактичні обставини, а також розмір заподіяної шкоди, що встановлені Аудиторським звітом від 14.07.2016 № 40 ХНУВС за період з 01.08.2012 по 31.05.2016. З наведеного випливає, що 14.07.2016 Позивачу достеменно стало відомо про потенційне порушення його прав та виявлено уявну чи реальну заподіяну працівниками шкоду. Саме з днем виявлення такої шкоди закон пов`язує у Позивача наявність річного строку на звернення до суду а не подальше проведення службових перевірок, якими вже повторно встановлювалися аналогічні факти завдання шкоди. В свою чергу звернення Позивача з позовом до суду відбулося 18.10.2018, що свідчить про пропуск передбаченого законом строку звернення до суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінуючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи до уваги наведені норми права, враховуючи принцип змагальності сторін, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованість та недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed