Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, в якій просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір Фінансового лізингу № 011030 з додатками від 19 серпня 2014 року недійсним, стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" сплачений реєстраційний платіж в сумі 21 195 грн., стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 211 грн. 95 коп. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 19 серпня 2014 року між відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" та позивачем було укладено договір Фінансового лізингу № 011030 з додатками, згідно якого предметом лізингу є автомобіль Renault Dokker 1,5 D. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль) у власність та передати позивачу у користування на строк та умовах договору. Після підписання договору відповідачем було надано розрахунок з вказівкою на те, що це 10% вартості вказаного автомобіля, згідно якого позивач мав сплатити суму 21 195 грн., що він і зробив. Однак компанія відмовилась надавати автомобіль позивачу, поясняючи це тим, що ця сума є комісією за організацію та оформлення договору, а щоб отримати предмет лізингу позивачеві необхідно було сплатити 50% вартості автомобіля. Після вивчення та підписання договору позивач зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть. Позивач вважає, що його було введено в оману та не має можливості самостійно розірвати договір. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, належним чином сповіщений про день та час слухання справи, в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки. Суд, на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги з огляду на таки підстави. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 19 серпня 2014 року між відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" та позивачем було укладено договір Фінансового лізингу № 011030 з додатками, згідно якого предметом лізингу є автомобіль Renault Dokker 1,5 D. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль) у власність та передати позивачу у користування на строк та умовах договору. Після підписання договору відповідачем було надано розрахунок з вказівкою на те, що це 10% вартості вказаного автомобіля, згідно якого позивач мав сплатити суму 21 195 грн. Позивач на наступний день сплатив вказану суму. Однак компанія відмовилась надавати автомобіль позивачу, поясняючи це тим, що ця сума є комісією за організацію та оформлення договору, а щоб отримати предмет лізингу позивачеві необхідно було сплатити 50% вартості автомобіля. Після вивчення та підписання договору позивач зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть. Позивач вважає, що його було введено в оману, договір є недійсним та не має можливості самостійно розірвати договір. Договір лізингу віднесений Цивільним кодексом до різновидів договору майнового найму, але лізингові відносини в Україні регулюються спеціальним Законом України "Про фінансовий лізинг". Згідно ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вивчивши договір укладений між сторонами у справі, судом встановлено, що він не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає автомобіль Renault Dokker 1,5 D, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу. Вище перелічені умови є обов'язковими, але в самому договорі вони відсутні. Крім того, ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи те, що [PERSON], як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Судом встановлено, що договір від 19 серпня 2014 року нотаріально не посвідчувався. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки договір фінансового лізингу між сторонами у справі нотаріально не був посвідчений, він у відповідності до ст.ст.220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення - 19 серпня 2014 року. А тому, у відповідності до ст.216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме повернути сторони у становище, яке існувало до моменту укладення правочину. Оскільки, [PERSON] сплатив на користь ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" кошти в сумі 21 195 грн., що підтверджується відповідними квитанціями № 24283.111.1 та 24283.110.2 від 19 серпня 2014 року, які визначено договором фінансового лізингу, який судом визнано нікчемним, то вони підлягають стягненню на його користь з відповідача у справі, в тій же сумі. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, враховуючи те, що позивач при зверненні з позовом до суду звільнений від їх оплати, позов задоволено повністю, суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України, стягнути їх з відповідача на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved