Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що між ним та [PERSON] і [PERSON] 20.05.2014 року і 25.06.2014 року відповідно були укладені трудові договори, згідно з якими відповідачі виконували обов'язки продавців продовольчих товарів в магазині, розташованому в с. Красносільське Борзнянського району Чернігівської області. Договір про повну матеріальну відповідальність позивачем укладався лише з [PERSON] 20.05.2014 року, а з [PERSON] не укладався. Посилаючись у позові на п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, [PERSON] просив суд стягнути з кожного відповідача по 10216,43 грн. матеріальної шкоди, що утворилася внаслідок виявленої нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 20432 грн. 86 коп. за результатами проведеної в магазині ревізії 22.09.2014 року. Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану під час виконання трудових обов'язків, в сумі 10216,43 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір в розмірі 121,80 грн. Не погоджуючись з даним рішенням, [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог до [PERSON] та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем в порушення вимог ст. 135-2 КЗпП України при спільному виконанні відповідачами роботи в магазині не було запроваджено колективної (бригадної) матеріальної відповідальності, а тому фактично не можливо встановити ступінь відповідальності відповідачів. Також апелянт вказує, що ніякої ревізії позивачем проведено не було, так як був проведений лише інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей. Крім того, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що залишок товарно-матеріальних цінностей на момент інвентаризації складав 77 787 грн. 21 коп., від якого було відраховано наявні 53 653 грн. 68 коп. і виявили недостачу у розмірі 24 133 грн. 53 коп. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 20.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір, згідно з яким остання виконувала обов`язки продавця продовольчих товарів в магазині, розташованому в с. Красносільське Борзнянського району. Того ж дня між позивачем та [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 25.06.2014 року [PERSON], як особою, яка використовує найману працю, з [PERSON] був укладений трудовий договір, згідно з яким вона виконувала обов`язки продавця продовольчих товарів в магазині, розташованому в с. Красносільське Борзнянського району. Договір про повну матеріальну відповідальність з нею не укладався. 22.09.2014 року в магазині позивача, де працювали вказані продавці, був проведений інвентаризаційний опис № 5 товарів, матеріалів, тари та грошових коштів в торгівлі, за результатами якого при перевірці фактично в наявності виявилося товарів на суму 53 653 грн. 68 коп. У вказаному Описі вказано, що на момент інвентаризації по даним бухгалтерського обліку числиться товарів на суму 77 787,21 грн. (а.с.12-45). Мотивуючи позов тим, що відповідачі несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, [PERSON] просив суд стягнути з кожного відповідача по 10216,43 грн. матеріальної шкоди, що утворилася внаслідок виявленої нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 20432 грн. 86 коп. за результатами проведеної в магазині ревізії 22.09.2014 року. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що конкретних доказів в частині обґрунтування позовних вимог щодо Федько суду не надані, позивач своїм правом на зміну позовних вимог не скористався, а тому за відсутності договору між позивачем та [PERSON] про повну матеріальну відповідальність, обов'язку у останньої на відшкодування збитків в частині заявлених щодо неї вимог не виникло. Зважаючи на те, що апелянт не оскаржує рішення суду в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявність договору про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачем є підставою для стягнення з відповідача суми недостачі, яку вимагав позивач. Проте, до такого висновку, суд першої інстанції дійшов без достатнього з'ясування всіх обставин справи та вимог матеріального закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного. Інвентаризація майна, коштів і фінансових зобов'язань передбачена Законом України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та проводиться для підтвердження правильності та достовірності даних бухгалтерського обліку і звітності. Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 69 від 11.08.1994 року передбачено, що створені робочі комісії за результатами інвентаризації оформляють протокол із зазначенням у ньому стану складського господарства, результатів інвентаризації і висновків щодо них, пропозицій про залік нестач та лишків за пересортицею, списанню нестач в межах норм природного убутку, а також понаднормових нестач і втрат від псування цінностей із зазначенням вжитих заходів щодо запобігання таким втратам і нестачам. Результати контрольних перевірок інвентаризацій оформляються актом. В інвентаризаційних відомостях наводяться тільки дані про дату придбання чи спорудження невідображених у бухгалтерському обліку основних засобів. Відповідно до п.п. 3,8 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 69 від 11.08.1994 року, проведення інвентаризації є обов'язковим при зміні матеріально-відповідальних осіб. При інвентаризації всі товарно-матеріальні цінності повинні бути згруповані, розсортовані та розкладені за назвами, сортами, розмірами у порядку, зручному для підрахунку. Як вбачається з матеріалів справи остання інвентаризація була проведена 28 березня 2014 року, згідно якої залишок на момент інвентаризації за даними бухгалтерського обліку становив матеріалів на суму 81 305 грн. 84 коп., а при перевірці фактично в наявності виявилося товарів на суму 80 924 грн. 26 коп. З 20 травня 2014 року на посаду продавця продовольчих товарів в магазині призначено [PERSON] Згідно з п. 1 договору про повну матеріальну відповідальність працівника від 20 травня 2014 року, укладеного з [PERSON], остання бере на себе матеріальну відповідальність за матеріальні цінності, що передані їй за інвентаризаційним описом складу, далі вказані графи „№" та „дата" опису, а також за ті, що надходять під звіт протягом усього терміну дії Договору. Однак, у вказаному пункті Договору в графі „№" та „дата" інвентаризаційного опису не вказано відповідних відомостей, тобто дати інвентаризаційного опису за яким [PERSON] повинна була брати на себе матеріальну відповідальність за матеріальні цінності. Таким чином, [PERSON] фактично весь час працювала на посаді продавця продовольчих товарів не провівши інвентаризацію товару та не прийнявши його. Відповідно ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, тощо. Матеріали справи не містять беззаперечних даних щодо прийняття відповідачами під звіт наявного в магазині товару, що має оформлюватись відповідним актом прийому - передачі з зазначенням повного найменування товару та його кількості, як того вимагає ст. 134 КЗпП України. Статтею 135-2 КЗпП України передбачена можливість запровадження колективної (бригадної) матеріальної відповідальності при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність. Як вбачається з матеріалів справи, договір про повну матеріальну відповідальність був укладений лише з відповідачем [PERSON], а з відповідачем [PERSON] не укладався. Тобто при спільному виконанні відповідачами [PERSON] та [PERSON] роботи продавців в магазині, позивачем в порушення вимог ст. ст. 135-1 та 135-2 КЗпП України не було укладено договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з кожним продавцем, або договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, а тому фактично не можливо встановити ступінь відповідальності відповідачів. Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що наявність договору про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачем [PERSON] є підставою для стягнення з відповідача суми недостачі, яку вимагав позивач, є помилковим. Крім того, статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть перед роботодавцем матеріальну відповідальність за заподіяну йому шкоду, завдану внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Обов'язковою умовою покладення на них такої відповідальності є заподіяння роботодавцеві шкоди винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Тобто, в даному випадку доказуванню підлягають: порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою, вина працівника. Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких, згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, необхідно з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Пунктом 16 згаданої постанови Пленуму визначено, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб. Як було вже зазначено, Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 69 від 11.08.1994 року передбачено, що результати контрольних перевірок інвентаризацій оформляються актом. Однак, в матеріалах справи міститься лише інвентаризаційний опис № 5 від 22.09.2014 року, з якого не вбачається можливим визначити чи була недостача в магазині позивача чи ні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності укладених договорів про матеріальну відповідальність з кожним продавцем, який працює в магазині позивача та відсутності акту ревізії, позивачем достеменно не доведено факту недостачі та того, що можлива недостача сталася з вини відповідачів. Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не з'ясував всіх обставин справи, належним чином не відобразив в рішенні результати оцінки доказів, не навів мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, що призвело до помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] Виходячи з вищенаведеного, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року скасуванню в частині задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків та в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] сплаченого ним судового збору в розмірі 121, 80 грн., з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року належить залишити без змін.

Outcome: approved