Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Свій позов мотивує тим, що йому з братом [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14а площею 0,0436 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Належна їм земельна ділянка межує із земельною ділянкою в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14, на якій розміщений житловий будинок, що належав на праві власності [PERSON] 27 вересня 2012 року [PERSON] подарувала вказаний житловий будинок відповідачу [PERSON], про що був укладений відповідний договір дарування. Рішенням [PERSON] міської ради №76/59 від 30.07.2015 [PERSON] було передано безоплатно у власність земельну ділянку в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14, площею 0,0768 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0710100000:11:168:0013. На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Позивач вважає, що цим рішенням органу місцевого самоврядування [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,0768 га частково за рахунок земельної ділянки площею 0,0125 га, яка перебувала в його з братом [PERSON] та [PERSON] спільному користуванні. В подальшому, 29 вересня 2015 року, [PERSON] відчужила належні їй житловий будинок та земельну ділянку в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14, третій особі [PERSON] (59/100 часток) та [PERSON]Ю, (41/100 часток), про що уклала з ними відповідні договори купівлі-продажу. 09 лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] поділили набуту ними у спільну сумісну власність земельну ділянку в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14, площею 0,0768 га. За результатами поділу [PERSON] стала власником земельної ділянки площею 0,0508 га, а [PERSON] - 0,026 га. На сьогодні, належна [PERSON] земельна ділянка в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14, площею 0,0508 га сформована за рахунок, в тому числі, вже згаданої земельної ділянки площею 0,0125 га, яка перебувала в спільному користуванні позивача, його брата [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] облаштувала паркан на під'їзді (проїзді, проході) до його земельної ділянки, в зв'язку з чим він вже близько двох місяців не може потрапити до свого житлового будинку. Вважає, що відповідач [PERSON] створює йому таким чином перешкоди в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14а. Покликаючись на приписи ст. 16, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 5, 7 ст. 319 Цивільного кодексу України, ч. ч. 1, 4 ст. 88 Земельного кодексу України, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] міської ради №76/59 від 30.07.2015 "Про передачу громадянці [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на вул. Уласа Самчука", визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було видане [PERSON] на підставі цього рішення, та усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0125 га, яка була у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та в користуванні належною йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності земельною ділянкою площею 0,0436 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Уласа Самчука, 14. 16 липня 2018 року відповідач [PERSON] міська рада подала відзив на позовну заяву. Свій відзив мотивує тим, що оскаржуваним рішенням [PERSON] міської ради гр. [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку у м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14, площею 0,0768 га, кадастровий номер 0710100000:11:168:0013, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно з додатком, в якому чітко окреслений сервітут, встановлений для забезпечення прав проїзду чи проходу через земельну ділянку площею 0,019 га. А тому спірне рішення жодним чином не позбавляло позивача прав на користування спірною земельною ділянкою. Відповідач [PERSON] міська рада зазначає, що позов грунтується лише на власних припущеннях позивача, а обставини, викладені в ньому, не підтверджуються доказами, в зв'язку з чим просить в задоволенні позову відмовити. 23 серпня 2018 року відповідачем [PERSON] було подано заперечення на позов, мотивовані тим, що наданий позивачем акт погодження в натурі зовнішніх меж землекористування від 02.03.2006р. визначає межі земельної ділянки позивача та його брата, однак не передбачає спільне використання якоїсь іншої земельної ділянки, в тому числі розміром 0,0125 га.Твердження позивача про те, що він не має проходу до своєї земельної ділянки і обмежений в цьому вже протягом двох місяців, є нелогічними, адже відповідно до наданих ним же документів, зокрема генплану, вбачається, що до його будинку є прохід. Крім того, позивач не надав доказів існування права користування земельною ділянкою площею 0,0125 га. Просила суд в позові відмовити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні до викладених в позовній заяві. Крім того, позиач та його представник в судовому засіданні зазначили що хоча це і не зазначено у позовній заяві вони просять суд усунути перешкоди у користуванні належною поповичу та [PERSON] земельною ділянкою шляхом внесення воріт, встановлених відповідачкою [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, надали пояснення, аналогічні до викладених в запереченні на позовну заяву. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов в частині вимог про усунення перешкод в користуванні майном підтримали, в іншій частині - заперечили. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (78/100 частки) та [PERSON] (22/100 частки) належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок з надвірними будівлями №14а по вул. Уласа Самчука ([PERSON]) в м. Луцьку, а також земельна ділянка під ним площею 0,0436 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0710100000:11:168:0004. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину ААН №951901 від 15.01.1999р. та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.12.2013р., індексний номер: 15526042 (а.с. 11-12). Відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 27.09.2012р. набула у власність житловий будинок №14 по вул. Уласа Самчука в м. Луцьку (а.с. 15). Рішенням [PERSON] міської ради від 30.07.2015р. №76/59 (а.с. 17) [PERSON] було передано безоплатно у власність земельну ділянку під вказаним житловим будинком в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, площею 0,0768 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0710100000:11:168:0013. Судом встановлено, що земельна ділянка в м. Луцьку вул. Уласа Самчука, 14а площею 0,0436 га і земельна ділянка в м. Луцьку вул. Уласа Самчука, 14 площею 0,0768 га були суміжними земельними ділянками. Ця обставина стверджується актом погодження в натурі зовнішніх меж землекористування від 02.03.2006р. (а.с. 18) та не заперечувалася сторонами. 29 вересня 2015 року [PERSON] відчужила на підставі договорів купівлі-продажу належні їй житловий будинок та земельну ділянку в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14, відповідачам [PERSON] (59/100 часток) та [PERSON] (41/100 часток), що стверджується матеріалами справи (а.с. 14-16, 64-72). 09 лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] поділили в натурі належну їм на праві спільної сумісної власності земельну ділянку в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14, площею 0,0768 га., в результаті чого [PERSON] стала власником земельної ділянки в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14/1, площею 0,0508 га, кадастровий номер 0710100000:11:168:0019, а [PERSON] - земельної ділянки в м. Луцьку на вул. Уласа Самчука, 14/2, 0,026 га, кадастровий номер 0710100000:11:168:0018 (а.с. 14-16, 63, 73). Як вбачається з листа управління Держгеокадастру у Луцькому районі Волинської області від 09.12.2016р. №31-304-0.2-3526/2-16 (а.с.13), підтверджується іншими матеріалами справи та не заперечується сторонами, земельна ділянка в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14а площею 0,0436 га (належна на праві спільної власності [PERSON] і [PERSON]П.) межує із земельною ділянкою в м. Луцьку вул. Уласа Самчука, 14/1 площею 0,0508 га (належна на праві власності [PERSON]Ю.). Надаючи правову оцінку доводам позивача в контексті встановлених обставин справи, суд виходить до наступного. Предметом оскарження по справі є рішення органу місцевого самоврядування про передачу [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки. Підставою для визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним є доведення факту його прийняття з порушенням визначеної законом компетенції та (або) процедури. Однак позивач не оспорює рішення відповідача з вищевказаних підстав. Позивач стверджує,\~що спірна\~земельна ділянка площею 0,0768 га була передана [PERSON] за рахунок земельної ділянки площею 0,0125 га, яка перебувала в спільному користуванні позивача, його брата [PERSON] та [PERSON] Відтак предмет доказування по справі зводиться до встановлення наявності чи відсутності у позивача прав користування земельною ділянкою площею 0,0125 га та з'ясування правового режиму останньої. Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад віднесене вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до пунктів "а-в" ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень\~сільських,\~селищних,\~міських рад\~у галузі\~земельних відносин\~на території\~сіл,\~селищ,\~міст належить розпорядження\~землями територіальних\~громад; передача земельних\~ділянок комунальної\~власності у\~власність громадян\~та юридичних\~осіб відповідно\~до цього\~Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з приписами ч.ч. 1-6, 9-10 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних\~ділянок здійснюється: у\~порядку відведення\~земельних ділянок\~із земель\~державної та\~комунальної власності; шляхом\~поділу чи\~об'єднання\~раніше сформованих\~земельних ділянок; шляхом\~визначення меж\~земельних ділянок\~державної чи\~комунальної власності\~за проектами\~землеустрою щодо\~впорядкування територій\~населених пунктів,\~проектами землеустрою\~щодо впорядкування\~території для\~містобудівних потреб,\~проектами землеустрою\~щодо приватизації\~земель державних\~і комунальних\~сільськогосподарських підприємств,\~установ та\~організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з приписами ч. 1 ст. 81 та ч. 2 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі викладеного та враховуючи, що позивач не надав доказів, які б відповідали критерію допустимості (рішення органу місцевого самоврядування, договір оренди, державний акт на право постійного користування тощо), суд не може вважати доведеною стверджувану позивачем обставину наявності у нього прав користування земельною ділянкою площею 0,0125 га, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14. Відтак судом не приймаються до уваги позивача про те, що оскаржуваним рішенням [PERSON] міської ради [PERSON] була передана у власність земельна ділянка в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14 за рахунок належної йому на праві користування земельної ділянки площею 0,0125 га. Крім того, у суду не має підстав вважати, що земельна ділянка в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14 площею саме 0,0125 га взагалі існувала як об'єкт цивільних прав, оскільки будь-яких доказів з цього приводу сторонами у справі представлено не було. Отже, в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування слід відмовити за безпідставністю. В зв'язку з цим в задоволенні похідної позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно слід також відмовити. З приводу\~вимоги позивача\~про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, в своїй позовній заяві позивач просив усунути перешкоди в користуванні двома земельними ділянками - земельною ділянкою площею 0,0125 га в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14 (яка була у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON]В.) та земельною ділянкою площею 0,0436 га в м. Луцьку по вул. Уласа Самчука, 14а (яка належить на праві спільної власності [PERSON] і [PERSON]П.). Що стосується земельної ділянки площею 0,0125 га, то, як вже встановлено судом, така земельна ділянка не існує як об'єкт цивільних прав, а сам позивач будь-яких прав на неї, в тому числі прав користування, не має. В зв'язку з цим в задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні цією земельною ділянкою слід відмовити. Що стосується земельної ділянки площею 0,0436 га, то позивач має права користування нею, оскільки є її співвласником разом із [PERSON] Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до пунктів б, д ч. 1 ст. 90 ЗК України власники земельних\~ділянок мають\~право самостійно\~господарювати на\~землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Наведені правові положення однаковою мірою стосуються і є справедливими як для позивача [PERSON], так і відповідача [PERSON], оскільки вказані особи є власниками суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки вправі відокремлювати межі своєї земельної ділянки, виносячи останню таким чином в натурі, на місцевості (ст. 108 ЗК України). Облашування відповідачем [PERSON] паркану по межі належної їй земельної ділянки є реалізацією правомочностей власника земельної ділянки. Відповідач [PERSON] не вчиняла неправомірних дій щодо земельної ділянки позивача, а тому не може бути відповідальною за порушення його прав. Суд враховує також і те, що позивач не довів достатніми та належними доказами факт наявності у нього перешкод, які унеможливлюють використання належних йому земельної ділянки та житлового будинку. Відтак позовна вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 0,0436 га також не підлягає до задоволення. В цьому аспекті суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту прав не є належним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ч. 2 ст. 16 ЦК України міститься перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Такий перелік не є вичерпним, оскільки в цих же приписах йдеться про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. На думку суду, права позивача не можуть бути відновлені із застосування правового механізму, передбаченого 391 ЦК України. Суд звертає увагу, що за наведених позивачем обставин неможливості використання ним земельної ділянки та розміщеного на ній житлового будинку він вправі ініціювати питання про встановлення земельного сервітуту в добровільному або судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Стаття 99 ЗК визначає невичерпний перелік видів права земельного сервітуту, серед яких право проходу та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Відповідно до ч. ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Як зазначено в абзаці третьому пункту 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, позивач вправі звернутися до суду з позовом до відповідача про встановлення земельного сервітуту, в рамках якого довести обов'язкові обставини, які входять до предмета доказування (неможливість нормального господарського використання його земельної ділянки без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки тощо). З врахуванням відмови в задоволенні позовних вимог та з огляду на приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319 України, ст.ст. 88, 98 ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування»,

Outcome: dismissed