Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить суд позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав стосовно сина [PERSON], [INFO] Стягнути з [PERSON] неустойку ( пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 11 693,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона та відповідач в період з 01.01.2013 року по 01.08.2014 року проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народився син - [PERSON]. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.12.2014 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі по 800,00 грн., щомісячно, починаючи з 17.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. З 17.09.2014 року відповідач припинив сплату аліментів, заборгованість щодо сплати аліментів становить 27344,84 грн. Відповідач протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини,не цікавиться його розвитком, не забезпечує сина необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, взагалі не цікавиться дитиною. Відповідач прострочив сплату аліментів, відповідно до чого утворилась неустойка ( пеня) в сумі 11 969,00 грн. В судовому засіданні позивачка доводи своєї заяви підтримала з підстав зазначених в позові. Відповідач, у встановлений судом строк, відзиву на позовну заяву не надав, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся за зареєстрованою адресою проживання, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - не заперечила проти задоволення позовних вимог. Суд, за письмовою згодою позивачки, ухвалює заочне рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення сторін,свідків, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], матір"ю хлопчика є [PERSON] ( а.с. 14). Відповідач злісно ухиляється від виконання обов'язків по вихованню сина, без поважних причин з моменту його народження: не піклується про його здоров» я, фізичний, духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, одягом, взагалі не спілкується з дитиною, що стверджується матеріалами справи. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 17.12.2018 року дитина - [PERSON], 2013 р.н. проживає разом з матір"ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Як вбачається з копії довідки, виданої ДНЗ № 15 " Ромашка" м. Бердичева Житомирської області , [PERSON], 2013 р.н., зарахований до списків вихованців дошкільного навчального закладу комбінованого типу № 15 " Ромашка" з 01.09.2015 року. Мати дитини - [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина. Батько хлопчика [PERSON] за час перебування дитини в закладі не з"являвся. Не цікавився розвитком, успіхами та потребами сина ( а.с.13). Згідно копії заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду від 05.12.2014 року стягнуто з [PERSON], 1984 р.н., на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи з 17.09.2014 року ( а.с. 15). Відповідно до довідки, виданої Володарським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 03.07.2018 року, станом на 01.02.2018 року наявна заборгованість зі сплати аліментів [PERSON], 1984 р.н., в сумі 27344 грн. 84 коп. ( а.с. 16 -18). Згідно висновку органу опіки та піклування Бердичівської міської ради від 30.01.2019 року, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], 1984 р.н. відносно сина [PERSON], [INFO] ( а.с. 52-53). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], , кожен окремо, суду підтвердив, що відповідач не проживає з позивачкою та сином з 2014 року, дитину не відвідує, матеріально не допомагає. Хлопчика виховує самостійно позивачка. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перерахованих у ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до ст. 165 СК України позивачка мала право за наявності достатніх підстав на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача. Проте, для з'ясування того, чи є таке втручання у сімейні відносини необхідним та виправдання у демократичному суспільстві, необхідні достатньо переконливі та зважені аргументи на захист інтересів дитини . Відповідальність батьків за виховання дітей, яка в однаковій мірі покладається як на матір, так і на батька, визначена і в ст. ст.9, 18 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 780-ХІІ 27.02.1991 року. Згідно роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На підставі вищевикладених обставин суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків по вихованню сина , оскільки з серпня 2014 року не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на лікування, утримання , взагалі не цікавиться дитиною. Таким чином дії відповідача, як батька дитини, є винними, свідомими, а тому на підставі ст. 164 Сімейного Кодексу України, суд прийшов до остаточного висновку про позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно ч.1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. З роз»яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів " слідує, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст.196 Сімейного кодексу України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв"язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту ст.196 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов»язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Суд вважає, що у виникненні заборгованості є вина відповідача, оскільки він є працездатним за віком, будучи обізнаним про свій обов"язок щомісячно сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини не сплачував щомісячно в повному розмірі аліменти позивачці, не маючи при цьому будь - яких інших зобов"язань за виконавчими листами, оскільки на спростування зазначеного будь-яких доказів суду не подано. Проведений позивачкою розрахунок неустойки ( пені) відповідачем не оспорений. Враховуючи, що судом встановлено, що відповідач зобов»язаний сплачувати аліменти на корить позивачки, з його вини виникла заборгованість зі сплати аліментів, оскільки належних, допустимих та достовірних доказів про те, що несплата аліментів була зумовлена незалежною від нього обставиною, суду подано не було, тому позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Судові витрати у справі підлягають розподілу в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved