Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Представник позивача Шкапенко О.В. від імені та в інтересах Акціонерного товариства "Акцент-Банк"(скорочена назва - АТ "А-Банк") (надалі - банк) звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Як вбачається із змісту поданої позовної заяви, останній не заперечує, щодо розгляду даної справи у його відсутності. Також, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якому зазначено, що він поданий позов підтримує в повному обсязі та не заперечує, щодо постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.3 ст.211, ч.1 ст.280 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Причин своєї неявки суду не повідомила та відзиву на позов не подала. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши наявні у ній докази у їх сукупності, дійшов висновку, що в задоволенні позовної заяви АТ "А-Банк" слід відмовити, виходячи із наступних підстав. Як вбачається із змісту позовної заяви, відповідач 16 березня 2020 року звернулась до позивача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в банку. Відповідач [PERSON] своїм підписом у вищевказаній заяві від 16 березня 2020 року, підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті банку - складає між нею та банком кредитний договір (далі - договір). На підставі договору відповідачу у даній справі було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач своєчасно не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 05 квітня 2021 року виникла заборгованість в сумі 17842,29 грн., яка складається з наступного: -13921,87 грн. - заборгованість за кредитом. -3920,42 грн. - заборгованість по відсоткам. У зв`язку з чим позивач просить стягнути із відповідача вказану заборгованість за договором. Як встановлено з досліджених судом анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у банку від 16 березня 2020 року, паспорта споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" вбачається, що відповідач ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку " Зелена ". Із вказаних вище документів не можливо встановити розмір наданого відповідачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. З наданого розрахунку заборгованості за договором від 16 березня 2020 року, якими позивач обґрунтував свої вимоги вбачається, що станом на 05 квітня 2021 року [PERSON] мала заборгованість у вищезазначеному розмірі. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "А-Банк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг в банку для надання послуг банк видає клієнту картку, тип якої визначено у договорі. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві. Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у будь-якому розмірі та на умовах, обумовлених у позові. Крім того позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг та паспорта споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка". Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки "Зелена". Позивачем не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки "Зелена" та розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, з врахування вказаного суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. Подібні за змістом правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 13.08.2020 року у справі №191/3566/17; від 06.05.2020 року у справі у №372/223/17; від 27.03.2020 року у справі №703/3063/18; від 20.03.2020 року у справі №205/7263/18; від 29.01.2020 року у справі №755/18920/18. Суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "S. W. проти Сполученого Королівства", заява № 20166/92, § 36). Суд, вважає, що (копії) витяг з тарифів і витяг з умов та правил надання банківських послуг в Акцент-Банку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з вищезазначеним, суд вважає, що АТ "А-Банк" при укладенні договору з [PERSON] не дотримав вимог, передбачених чинним законодавством про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які він вважав узгодженими. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами вищевказаний кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Із наявної в матеріалах справи та дослідженої судами копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не можливо дійти висновку, що дана заява містить істотні умови властиві для даного типу договору, адже з матеріалів справи вбачається, що заява, у якій міститься підпис позивача, стосується лише її наміру оформити платіжну картку "Зелена". Інші надані банком документи містять лише загальну інформацію щодо умов кредитування при використанні картки "Зелена". Вищезазначене відповідає правовим позиціям викладеним у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа № 545/2248/17) та від 23 грудня 2020 року (справа № 191/2648/17). З наведених вище підстав, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ "Акцент-Банк", слід відмовити. Судові витрати покласти на позивача в межах ним понесених. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed