Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

12 вересня 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування (а.с. 4-7). В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 10 березня 2015 року помер його брат - [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) розміром 4,9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебувала у колективній власності КСП "Росія" смт. Кіровськ Лиманського району Донецької області та належала померлому на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії ДН № 0132263, виданого 31 жовтня 1997 року. Однак вказаний сертифікат з невідомих обставин був пошкоджений шляхом розриву на декілька частин. Позивач фактично прийняв спадщину, однак, при зверненні до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки правовстановлюючий документ на право власності на земельну частку (пай) на ім"я померлого пошкоджений. Тому позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Позивач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву (а.с. 33). Представник відповідача об"єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить розглянути справу без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду про що суду надав відповідну заяву (а.с. 29-30). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що 10 березня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 818076, виданого виконавчим комітетом Кіровської селищної ради Краснолиманського району Донецької області 12 березня 2015 року, актовий запис № 22 (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай) розміром 4,9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебувала у колективній власності КСП "Росія" смт. Кіровськ Лиманського району Донецької області. Право на вказану земельну частку (пай) розміром 4,9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебувала у колективній власності КСП "Росія" смт. Кіровськ Лиманського району Донецької області, належало померлому [PERSON] відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0132263, виданого Краснолиманською міською радою 31 жовтня 1997 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 6604 (а.с. 14). Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Цивільне законодавство України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Позивач [PERSON] є рідним братом померлого [PERSON], що підтверджується наданими позивачем копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України щодо реєстрації народження [PERSON] (а.с. 13) та копією свідоцтва про народження [PERSON] серії ІІ-НО № 378509, виданого 09 вересня 1974 року, актовий запис № 51 (а.с. 15), в яких батьками як [PERSON] так і [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON]. Частиною 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою, наданою 06 червня 2018 року старостою Зарічненського старостинського округу виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області [PERSON] (а.с. 16). Згідно відомостей, наданих 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори [PERSON], спадкові справи щодо майна [PERSON], який помер 10 березня 2015 року, не заводилися, із заявами про прийняття спадщини або відмову від її прийняття до Лиманської державної нотаріальної контори ніхто не звертався (а.с. 31). Отже, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його рідний брат - позивач [PERSON]. [PERSON] як спадкоємець за законом 26 травня 2018 року звернувся до Лиманської державної нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав. Однак, постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори [PERSON] від 26 травня 2018 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину - право на земельну частку (пай) розміром 4,9 в умовних кадастрових гектарах, у землі, яка перебувала у колективній власності КСП "Росія" без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), оскільки правовстановлюючий документ, який підтверджує право на земельну частку (пай) на ім"я померлого, пошкоджений шляхом відриву (а.с. 11). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місце\-вості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 р. № 899-ГУ, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отри\-мали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому зако\-нодавством порядку; громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відсе- лення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які про\-живають у сільській місцевості. Згідно Розпорядження голови Краснолиманської міської ради народних депутатів від 28 жовтня 1996 року № 457 "Про затвердження розрахунку вартості земельної частки (паю) і її розмір в умовних кадастрових гектарах для видачі сертифікатів в КСП "Росія" Кіровської селищної ради" право на земельну частку (пай) із земель, переданих в колективну власність надавалось членам КСП "Росія" згідно списку (а.с. 19). Згідно наданої відділом у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області 20 червня 2018 року завіреної копії аркуша із списку членів КСП "Росія" Краснолиманського району Донецької області "Технического отчета по расчету стоимости земельной доли (пая) и ее размер в условных гектарах для выдачи сертификатов в КСП "Россия" Краснолиманского района Донецкой области" під номером 639 значиться [PERSON] (а.с. 21). Відповідно до наданої відділом у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області 20 червня 2018 року завіреної копії аркуша книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай), що видаються в Краснолиманському районі, за № 6604 значиться [PERSON] (а.с.22). Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно абзацу 2 п. 1 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай, иакоє є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай). Згідно п. 3.5. Інформаційного листа ВССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" у разі втрати, пошкодження сертифікату про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім"я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, саме пошкодження сертифікату на право на земельну частку (пай) позбавляє позивача можливості оформити спадкові права, оскільки основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат про право на земельну частку (пай). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. ч.1, 3ст.1296 ЦК України). На підставі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Зі змісту п.п.10,23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, враховуючи, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після померлого [PERSON], позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved