Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення матеріальних збитків в сумі 19000 грн. та моральної шкоди в сумі 10000 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 08 липня 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 000671. Предметом договору є сільськогосподарська техніка - трактор МТЗ 82.1. Позивач 08.07.2014 року оплатив рахунок на суму 19000 грн. 00 коп. з зазначенням авансового платежу за договором № 000671, як було домовлено під час попередніх переговорів. Перед укладенням договору представник відповідача усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 19 000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу, однак, представник позивача не роз'яснила йому призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, хоча позивач вважав, що це часткова оплата вартості трактора. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила позивача в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. На протязі обіцяних семи днів предмет лізингу так і не був переданий, тому позивач 30.07.2014 року звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору та вимогою повернути сплачені кошти (вх. № 319), на що відповідач 20.08.2014 року повідомив позивача, що договір розірвано (вих. № 325), але повертати кошти відмовився, мотивуючи тим, що договором не передбачено повернення цих коштів [PERSON] зазначив, що ця угода порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». Враховуючи викладене, просив визнати недійсним укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 000671 віл 05.07.2014 року, стягнути з ТOB «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 19000.00 грн. отриманих відповідачем за недійсним правочином, моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн., а також стягнути з відповідача на його користь сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 290 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, позивач просив слухати справу у відсутності свого представника, що суд вважає за можливе, і надав письмові заперечення, з яких вбачається, шо 08.07.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 000671 з відповідними додатками до нього. За умовами договору відповідач придбає у власність предмет лізингу і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного договору. Позивач особисто підписав кожну сторінку договору. Договір повністю відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На виконання умов договору позивачем було здійснено оплату комісії за організацію договору лізингу в розмірі 19000.00грн. На вимогу позивача укладений між сторонами договір фінансового лізингу було розірвано. Умовами договору, а саме п. 12.11, передбачено, шо у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акту прийому - передачі предмету лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплачененої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію данного договору лізингоодержувачу не повергається. На підставі викладеного відповідач просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог а повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 08 липня 2014 року було укладено договір финансового лізингу № 000671. Предметом договору є сільськогосподарська техніка - трактор МТЗ 82.1. Відповідно до пункту 8.2. 1 вказаного договору перший лізинговий платіж складається з: а) комісійної винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується, як Комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору: б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у додатку № 1 до даного договору: в) комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу. Пунктами 8.2.2, 8.2.3 оспорюваного договору визначені періодичний авансовий платіж, другий лізинговий платіж за наведеними в договорі формулами. У додатку № 1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 190000 грн., відсоток платежів - 50%, сума виплат - 95000 грн., щомісячний платіж 7916 грн, 67 коп., комісія за організацію (10%) - 19000 грн., комісія за передачу ( 3%) - 5700 грн. У додатку № 2 до оспорюваного договору - графіку сплати другого лізингового платежу - зазначено вартість предмета лізингу - 190 000 грн., авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 95000 грн., викупна вартість - 2850 грн., відсоткова ставка - 12,5 %, комісія - 5% га щомісячний платіж 2386,61 грн.. а також витрати, які сплачує: лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу - комісію за передачу предмета лізингу в сумі 5700 грн. Судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач 08 липня 2014 року сплатив товариству 19000 грн., зазначивши, шо сплачується лізинговий платіж за лізинговим договором № 000671. Стаття 19 Закону України "Про захист прав споживачів" вказує, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій. що кваліфікуються законодавством жк прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. В матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, шо ввели позивача в оману або були агресивними. Твердження позивача щодо відсутності у нього реальної можливості детальае ознайомитись із умовами договору, на думку суду, ні на чому не базуються і не підтверджені жодними доказами. Волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те. що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору За таких обставин твердження позивача про недійсність договору через невідповідність укладеного договору Закону України "Про захист прав споживачів» є необгрунтованим і бездоказовим. Відповідно до п 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 5 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд. вказуючи про нікчемність такого правочину. одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно ч. 2 ст. 215, ч. І ст. 216 ЦК України недійсним є правочин. якшо йо; недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин. що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержузачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, шо виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, шо встановлюються цим Законом. Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. З наведеного вбачається, що відповідачем було дотримано вимог чинного законодавства при розробленні проекту договору фінансового лізингу, який сторони в подальшому підписали. Суд вважає безпідставними посилання позивача на недійсність договору фінансового лізингу як укладеного із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, встановлення несправедливих умов договору, ведення агресивної підприємницької практики та введення споживача в оману. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Вказаними нормами передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В судовому засіданні не встановлено, що відповідач в момент вчинення правочину не додержувався вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання укладеного сторонами договору недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи зазначене, суд не знаходить передбачених законом підстав для застосування положень ст. 216 ЦК України і стягнення з товариства на користь позивача коштів за недійсним правочином, оскільки не встановлені підстави для визнання правочину недійсним. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статті 10, 11 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв'язку суд доходить висновку, що позов про визнання недійсним укладеного сторонами договору фінансового лізингу задоволенню не підлягає. Інші вимоги позивача є похідними від цієї вимоги, і тому також не підлягають задоволенню. В зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Outcome: dismissed