Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що 30.10.2009 р. померла її бабуся [PERSON], на момент смерті проживала в [INFO] (Соловїна), буд. № 103, на день її смерті за даною адресою ніхто не зареєстрований. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно: житловий будинок з земельною ділянкою по вул. Соловїна, 103 та земельна ділянка по вул. Соловїна, 86а в с. Велика Знамянка. Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був [PERSON], який є її батьком та помер 24.12.2009 р. За життя батько спадщину після смерті бабусі не приймав, оскільки заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений строк не надавав, разом з бабусею на час її смерті не проживав. Вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті бабусі, на підставі цієї заяви державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 103/10 від 13.04.2010 р. Але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на будинок на імя померлої та те, що у одному державному акті на право приватної власності на землю зазначено одразу дві земельні ділянки. Правовстановлюючий документ про право власності на житловий будинок [PERSON] не оформлювала. Будівництво будинку було дозволено рішенням виконкому Камянсько-Дніпровської районної ради від 1976 р., про що свідчить свідоцтво про право на забудову земельної ділянки, житловий будинок закінчено будівництвом 1980 р. Просила визнати право приватної власності на вказані земельні ділянки та житловий будинок. В судове засідання позивачка не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала. В судове засідання представник відповідача не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та в належній формі, про що свідчать повернуті на адресу суду поштові повідомлення з відміткою «отримано», документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, від нього не надійшло повідомлення про розгляд справи у його відсутність, заперечень на позов не подано, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у ній даних у відповідності зі ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про народження серії ІІІ-ЖС № 434347 від 16.08.1988 р. батьком позивачки був [PERSON] [PERSON] була матірю [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії VІІ-УР № 0800198 від 03.11.1965 р. На підставі наказу директора радгоспу від 10.03.1976 р. [PERSON] видано свідоцтво на забудову земельної ділянки по вул. Жовтнева, 137А в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок № 1140 від 28.08.1989 р. виданого Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації [PERSON] є власником будинку № 103 по вул. Жовтнева в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. На підставі рішення виконавчого комітету Великознамянської сільської ради від 23.01.1996 р. № 1 [PERSON] передана у приватну власність земельна діляка площею 0,47 га, яка розташована на території Великознамянської сільської ради для ведення особистого підсобного господарства. 30.10.2009 р. [PERSON] померла, свідоцтво про смерть серії 1-ЖС № 150902 від 02.11.2009р. 24.12.2009 р. [PERSON] помер, свідоцтво про смерть серії 1-ЖС № 158999 від 04.01.2010 р. Згідно копій Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2303019452017 від 06.04.2017 р. та № НВ-2303019652017 від 06.04.2017 р. земельна ділянка площею 0,37 га, кадастровий номер 2322481800:01:005:0037 по вул. Соловїна, 103 в с. Велика Знамянка, земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер 2322481800:01:005:0038 по вул. Соловїна, 86а в с. Велика Знамянка належить на праві приватної власності [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Великознамянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області № 25 від 21.03.2017 р. встановлено адресу земельних ділянок: загальною площею 0,37 га вулиця Соловїна (Жовтнева стара назва вулиці) с. Велика Знамянка, ділянка № 103 та загальною площею 0,10 га вулиця Соловїна (Жовтнева стара назва вулиці) с. Велика Знамянка, ділянка № 86а. [PERSON] 08.04.2010 р. звернулась до нотаріуса Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з заяво про прийняття спадщини після померлої [PERSON], заяву зареєстрованго в реєстрі за № 483. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі за текстом - Закон) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди незалежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови [PERSON] Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними [PERSON] народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних [PERSON] із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарську книгу, спадкодавець своє право власності в БТІ не зареєстрував (не оформив). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. [PERSON] проживала в [INFO] (Соловїна), 103 з 1991 р. та по день смерті (довідка виконавчого комітету Великознамянської сільської ради № 1508 від 23.03.2017 р.). [PERSON] проживав в [INFO] (Соловїна), 82 з 30.01.1998 р. та по день смерті (довідка виконавчого комітету Великознамянської сільської ради № 1509 від 23.03.2017 р.) Таким чином, на час побудови житлового будинку № 103, що знаходиться по вул. Соловїна (колишня вул. Жовтнева) в с. Велика Знамянка, Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, у 1976 році законом не вимагалося введення його в експлуатацію та оформлення права приватної власності на нього, тому за життя покійна [PERSON] оформила лише технічний паспорт на житловий будинок в БТІ та була внесена як власник зазначеного будинку до погосподарської книги Великознамянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, за отриманням свідоцтва на право власності не зверталася. Згідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 5 цієї статті передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 цього Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно роз'ясненням, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 19 зазначеного Закону, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є зокрема рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, у звязку з відмовою нотаріуса в оформленні права на спадщину позивачка правомірно звернулась до суду за правилами позовного провадження з позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті бабусі [PERSON] Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, та усі обєкти, що розташовані на вищевказаній земельній ділянці були зведені у 1980 році. Житловий будинок був побудований в 1980 році, а правовідносини з забудови будинку в зазначений час були врегульовані ЦК УРСР, а отже цей будинок був побудований у відповідності до діючих на вказаний час норм матеріального права та інших нормативно-правових актів загальної дії, та введення в експлуатацію і державної реєстрації не потребував. Правовстановлюючий документ про право власності на вказане домоволодіння спадкодавець не оформлював. Однак, враховуючи те, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст. 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 12 Закону України від 07.02.1991 р. «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст. 49 зазначеного Закону володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Камянсько-Дніпровською державною нотаріальною конторою Запорізької області 13.04.2010 р. заведено спадкову справу за № 103/10 та постановою нотаріуса від 24.03.2017 р. [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на жилий будинок з надвірними будовами. Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно п. 3.14 розділу глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 «прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину». З принципу універсальності спадкового наступництва витікає те, що актом прийняття спадщини охоплюється уся спадщина, що належить спадкоємцю, який її прийняв, у чому б вона не складалася і де б не знаходилася. На підставі ст.ст. 25, 182, 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1262, 1267 ЦК України, ст. 86 ЦК УРСР, ст.ст. 2, 12, 49 Закону України від 07.02.1991 року «Про власність», ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved