Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

10.06.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 784,23 грн. по день ухвалення рішення суду та стягнути моральну шкоди у розмірі 15 000 грн. В обґрунтування позову послався на те, що 07.09.2020 року він був звільнений з роботи за угодою сторін у відповідності до наказу № 181-к від 07.09.2020 року. На час звільнення відповідач мав заборгованість перед ним по виплаті заробітної плати, яка на час подання позову підприємством не сплачена. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Позивач посилається на ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також зазначає, що згідно з довідкою підприємства від 20 квітня 2021 року за № 15/370 заборгованість по виплаті заробітної плати становить 26 020,24 грн. Для захисту свого порушеного права позивач звернувся до Сокальського районного суду із заявою від 11 травня 2021 року про видачу судового наказу про стягнення з підприємства нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Також стверджує, що у зв`язку зі значною затримкою заробітної плати йому спричинено моральну шкоду. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити. Ухвалою від 15.06.2021року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 13:00 год 08 липня 2021 року з повідомленням сторін. 06 липня 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки позовна заява подана не в межах тримісячного строку і підлягає відхиленню з підстави пропуску позивачем строку позовної давності, а також зазначав, що позивачем неправильно обрахований середній заробіток. Окрім цього повідомив, що вини підприємства в цьому немає, підприємство має велику заборгованість по заробітній платі перед іншими працівниками, у них відсутнє бюджетне фінансування на погашення вказаної заборгованості, а також вважає, що обчислений позивачем середній заробіток (143 514,09 грн) є неспівмірним з заборгованістю по заробітній платі (26 020,24грн), оскільки в п`ять разів перевищує її. Також зазначив, що вважає, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди. 08 липня 2021 року судове засідання було відкладено на 25.08.2021р. у зв`язку з неявкою представника відповідача, який був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання ними поштової кореспонденції 24.06.2021 року (а. с. 28) 25.08.2021р. сторони у судове не з`явилися. Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи та просив витребувати у відповідача довідку про суму заборгованості по заробтній платі станом на поточну дату. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав, про причини неявки не повідомляв. Ухвалою від 25.08.2021р. розгляд справи було відкладено на 21.09.2021р. та задоволено клопотання позивача - витребувано у відповідача довідку про заборгованість по заробтній платі позивача. 21.09.2021р. сторони в судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили. Відповідач був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання ними поштової кореспонденції (судової повістки на 21.09.2021р.) 14.09.2021 року (а. с. 70). Вимоги ухвали про витребуваня документів виконані не були у зв`язку із чим розгляд справи було відкладеного на 27.09.2021р. 24.09.2021р. на адресу суду відповідачем була скерована довідка №15/1032 від 22.09.2021р. про заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] 27.09.2021р. сторони у судове не з`явилися; представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача; зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечив. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання ним поштової кореспонденції (а. с. 69). У відповідності положень ст.247, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне. 09.01.2020р. [PERSON] був прийнятий електрослючарем підземним 5-го розряду на ПрАТ "Шахта "Надія", а 07.09.2020 року він був звільнений з ПрАТ «Шахта «Надія» за угодою сторін у відповідності до наказу № 181-к від 07.09.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки останнього (а. с. 7-10). У день звільнення повного розрахунку із позивачем відповідач своєчасно не здійснив, що підтверджується поясненнями, що містяться у позові та відзиві, а також довідками відповідача від 20.04.2021 р. № 15/370 (а. с. 13) та від 22.09.2021 р. № 15/1032 (а. с. 72). Як видно із зазначених довідок заборгованість перед позивачем складає: 26020,24 грн. за вересень 2020 р. При ухваленні рішення суд враховує та керується наступними правовими нормами. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає, передбачена статтею 117 КЗпП України, відповідальність. Водночас, що стосується суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з такого. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок). Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов`язковою для застосування у всіх судах України. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Із довідки № 15/370 від 20.04.2021 р., виданої ПрАТ "Шахта "Надія" середньоденна заробітна плата становила 784,23 грн. У своїх вимогах позивач обраховує період затримки розрахунку при звільненні з 07.09.2021р. (день звільнення). Проте, на думку суду, позивач допустив помилку у такому обрахунку, оскільки не врахував, що такий період потрібно рахувати з наступного робочого дня після звільнення, а саме з 08.09.2020року, оскільки відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таким чином, період затримки розрахунку слід рахувати з 08.09.2020 року (наступного робочого дня після звільнення) по 01.10.2021 року включно (по день ухвалення рішення), що становить 268 робочих днів виходячи з такого розрахунку кількості робочих днів: вересень 2020 -17, жовтень 2020 - 21, листопад 2020 - 21, грудень 2020 - 22, січень 2021 - 19, лютий 2021 - 20, березень 2021 - 22, квітень 2021 - 22, травень 2021 - 18, червень 2021- 20, липень 2021 - 22, серпень 2021 - 21, вересень 2021 - 22, жовтень 2021 -1. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 210 173,64грн. (784,23 грн. х 268 робочих дні). Водночас, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) зазначила, що відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з того, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (210 173,64грн.) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати (26020,24 грн.) є несправедливим, не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, оскільки загальний розмір заборгованості по заробітній платі ПрАТ «Шахта «Надія» становить 30 415 627,88 грн, що підтверджується довідкою № 10/724 від 30.06.2021 року (а. с. 34). Також суд враховує період затримки виплати заборгованості (з вересня 2020 року по жовтень 2021 року), характер і обставини її виникнення, особливості діяльності підприємств вугільної промисловості). На підставі вищевикладеного, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин та відповідатиме таким загальним засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, які передбачені п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Таким чином, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] , який підлягає до стягнення та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000,00 грн. Щодо пропущення позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Станом на вересень 2021р. фактичний розрахунок з позивачем так і не був проведений. Відтак, позивач звернувся до суду з позовом у строки, передбачені КЗпП України, за захистом своїх трудових прав. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд враховує таке. Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується з позивачем у тому, що непроведення розрахунку з останнім протягом тривалого часу після звільнення призвело до порушення його права на заробітну плату, гаранованого Конституцією України (ст. 43), а відтак він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, що в свою чергу призводить до певних моральних страждань. Тому суд дійшов висновку про доведення факту спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано тривалість, характер моральних страждань позивача, а також настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відтак, суд приходить до висновку, що достаньою буде сума компенсації, спричиненої позивачу моральної шкоди, в розмірі 5 000,00 грн., яка підлягає до стягнення на його користь з відповідача. Щодо вимоги про стягнення 15 000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином невмотивована, є завищеною і не відповідає обставинам справи. Отже, враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в межах, визначених вище. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 2270 грн. Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру (стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати), яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, при поданні позову позивачу необхідно було сплатити судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 1 435,14 грн., а за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 908 грн., тобто всього - 2 343,14 грн. Позивач просив відстрочити сплату судового збору, оскільки не мав можливості його сплатити. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2021 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення в цій справі. Станом на дату ухвалення рішення позивачем не сплачено зазначений судовий збір. Відтак, оскільки позов задоволено частково, відповідно судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволених вимог про стягнення середнього заробітку, виходячи з наступного розрахунку: -30 000,00 грн (сума задоволених позовних вимог про стягненя середнього заробітку) * 100 / 143 514,09 (сума заявлених позовних вимог) = 20,90 % (частина задоволених позовних вимог); розрахунок судового збору по даній вимозі: 143 514,09 * 20,90% / 100% = 299,94 грн.; -5 000,00 (сума задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди) * 100 / 15 000 (сума заявлених позовних вимог) = 33,33% (частина задоволених позовних вимог); розрахунок судового збору по даній вимозі: 908,00 * 33,33% / 100% = 302,64 грн). Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 602,28 грн. (299,94 грн + 302,64грн).

Outcome: partial