Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що [INFO] р. померла [PERSON]. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 1983 року. [PERSON] належав будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] спадщину отримала його дружина [PERSON], оскільки на день смерті проживала разом із спадкодавцем та фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, але [PERSON] не встигла оформити свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка. Позивачі є єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON]. Державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю державної реєстрації права власності на житловий будинок. Також, у постанові зазначено, що має місце розбіжності в написанні прізвища спадкодавця [PERSON] та спадкоємця [PERSON] Позивачі позбавлені можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність даних про державну реєстрацію нерухомого майна та наявність помилки у написанні прізвища. Просили суд встановити факт родинних відносин між [PERSON], [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO] року, визнати за ними право власності на спадкове майно за законом на будинок - літери А-І, а, а?, а??, загальною площею 53,6 кв.м., житлова площа 25,2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня - літера Б, льох - літера пд., убиральня - літера Г, сарай - сарай В, сарай - літера Д, гараж - літера Е, теплиця - літера Ж, котельна - літера З, душ - літера И, гараж - літера К, огорожа - літери №1, №2, замощення - літери І, що розташовані за адресою: [ADDRESS], по 1/2 частки за кожним. Позивачі та їх представник належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви, в яких просили задовольнити позов та розглянути справу без їх участі. Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти позовних вимог. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.11.2018 року відкрито провадження по справі, зобов'язано Авдіївську державну нотаріальну контору надати копії спадкової справи після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, та Інформаційні довідки із Спадкового реєстру. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.03.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.1952 року, що підтверджує свідоцтво про шлюб видане 02.08.1952 року серії [NUMBER]. Згідно із копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 14.11.1960 року, складеного російською мовою, «[PERSON].» і «[PERSON].». є батьками «[PERSON].», який народився [INFO] року. Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER], виданого 10.01.2000 року Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області, на ім'я [PERSON], [INFO], прізвище заявника російською мовою зазначено «[PERSON]», українською - «[PERSON]». [PERSON] і [PERSON] є також батьками [PERSON] що підтверджує копія свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 14.07.1967 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 24.08.1974 року. [PERSON] помер [INFO] року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 10.02.1983 року. [PERSON] померла [INFO] року, про що свідчить свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого [INFO] року. Позивач [PERSON] обґрунтовуючи свої вимоги зазначав, що він позбавлений можливості оформити спадщину після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, оскільки при оформленні паспорту була допущена помилка при перекладі з російської мови та замість «[PERSON]» його прізвище записано «[PERSON]», у зв'язку із чим йому необхідно підтвердити факт родинних відносин з померлою. Відповідно до п.1 ст.315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, тощо. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Відповідно до абз. 2 п.2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Встановлення факту родинних відносин необхідне позивачу для оформлення спадщини після смерті [PERSON] З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне позовна заява в частині встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем підлягає задоволенню, оскільки на підставі наданих суду доказів з достовірністю встановлено те, що [PERSON], який народився [INFO] року у м. Авдіївка Донецької області, є сином [PERSON], яка померла [INFO] року. Вирішуючи позовні вимоги позивачів в частині визнання права власності на спадкове майно, суд враховує наступне. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є спадкоємцями після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Крім того, за життя [PERSON] належав будинок - літери А-І, а, а?, а??, загальною площею 53,6 кв.м., житлова площа 25,2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня - літера Б, льох - літера пд., убиральня - літера Г, сарай - сарай В, сарай - літера Д, гараж - літера Е, теплиця - літера Ж, котельна - літера З, душ - літера И, гараж - літера К, огорожа - літери №1, №2, замощення - літери І, що розташовані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений 06.12.1956 року 1 Сталінською нотконторою по реєстру №7141, рішенням виконавчого комітету Авдіївської районної ради депутатів трудящих №282 від 26.11.1956 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить будинок [ADDRESS]. На день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS], була зареєстрована його дружина [PERSON] , що підтверджується довідкою №07-29д/2686, виданого Центром надання адміністративних послуг 19.07.2018 року. Також на день смерті [PERSON] був зареєстрований його син [PERSON] Відповідно до положень п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року за № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно із ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані на день смерті із [PERSON] у будинку [ADDRESS] Разом з тим, згідно із довідкою, виданою Авдіївською державною нотаріальною конторою № 151/342/1995 від 02.11.2016 року, [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] відповідно до ст.. 549 ЦК УРСР 1963 року, інших спадкоємців після їх смерті немає. Таким чином, відомостей, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] у суду відсутні, а тому [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та такою, що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Право на спадкове майно перейшло в порядку спадкування за законом спадкоємцю - [PERSON], яка на підставі ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину. Згідно із ст.. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що за життя [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком [ADDRESS], але не отримала свідоцтво про право на спадщину. Позивачі звернулися до державного нотаріуса Авдіївської державної нотаріальної контори та ним заведено спадкову справу, але позивачі позбавлені можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність даних про державну реєстрацію нерухомого майна за померлою [PERSON], яка померла [INFO] року. Згідно п. 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України від 17.02.2011 року №3038- VІ «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції Законів від 20.11.2012 року №5496 - VІ та від 13.01.2015 року №92- VІІІ, Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їз будівельних конструкції та інженерних мереж, який затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року №95 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 квітня 2013 року за №612/23144), який діяв до 24.04.2015 року, та Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, який затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 24.04.2015 року №79 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.05.2015 року за №547/26992), житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, прийняттю в експлуатацію не підлягають. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] і [PERSON], є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Судом встановлено, що [PERSON], яка померла [INFO] року, після смерті чоловіка [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком [ADDRESS], але не отримала свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, суд вважає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч.1 ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Судом встановлено та підтверджено довідкою Авідвївської державної нотаріальної контори №151/342/1995 від 02.11.2016 року, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [INFO] року [PERSON], про що заведено спадкову справу №342 за 1995 рік., та вони є спадкоємцями всього майна [PERSON] за законом, в тому числі житлового будинку [NUMBER], який належав померлому [INFO] року [PERSON], після смерті якого спадщину фактично прийняла його дружина - [PERSON] , але не оформила свої спадкові права. Згідно із ст. 49. Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: зокрема, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Судом встановлено, що позивачі звернулися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про права на спадщину та не отримати свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність даних про державну реєстрацію нерухомого майна, а також через наявність помилки у написанні прізвища «[PERSON]». Зазначене вище свідчить про порушення законного права позивачів на реалізацію своїх майнових прав, яке підлягає захисту у відповідності до вимог ст. З ЦПК України, та у спосіб передбачений ст. ст. 4 та 16 ЦПК України. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що [PERSON], який помер [INFO] року, за життя належав будинок [ADDRESS] який у спадщину фактично отримала його дружина [PERSON] відповідно до ст.. 549 ЦК УРСР (1963 року), яка померла [INFO] року та після її смерті, право на спадкове майно перейшло в порядку спадкування за законом спадкоємцям - [PERSON] і [PERSON], які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, однак не отримали свідоцтво про право власності на спадкове майно, в той же час обставин, які б вказували, що на вказане майно, окрім позивачів, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] і [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved