Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

[PERSON] 19.12.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про спростування завідомо недостовірної інформації розповсюдженої на ДП «Одеський морський торговельний порт» та відкликання недостовірної інформації, третя особа: багатодітна матір [PERSON] . Позовні вимоги були обґрунтовані наступними обставинами. Унаслідок вчиненої резолюції відповідача [PERSON] 10 січня 2018 року відносно позивача було висловлено наклепницьку інформацію, що нібито він «у листопаді 2017 року пропустив робочого часу понад 64 годин, а в грудні 2017 року пропустив робочого часу 75 годин 07 хвилин, а 02 січня 2018 року - був відсутній на робочому місці 3 години 48 хвилин». Більш того, офіційний документ ДП «Одеський порт» за вих.. №18/101383 від 09.02.2018 року за підписом відповідача, в якому міститься оскаржувана недостовірна інформація щодо нього, а саме «сумарний робочий час, протягом якого Ви були відсутні на своєму робочому місці за листопад 2017 року складає понад 64 годин, за грудень 2017 року - понад 75 годин. Загальний час вашої відсутності на території порту протягом робочого дня 02.01.2018 року складає 03 год. 48 хв.», був направлений на домашню адресу позивача рекомендованим замовленням № 6508204156960. Вказував, що у результаті численних звернень до 1го заступника начальника ОФ ДП «АМПУ» [PERSON] , він урешті-решт 21 лютого 2018 року отримав від начальника загону охорони Одеського морського порту [PERSON] документальну фіксацію його перетинів КПП порту(на основі електронного обліку пластикових перепусток). Зазначив, що з аналізу даної документації вбачається, що він, позивач, знаходився на робочому місці на території Одеського морського порту у листопаді 2017 року - понад 172 год. робочого часу, в грудні 2017 року - понад 184 год. робочого часу, а за 02 січня 2018 року - жодної повноцінної документальної інформації надано не було. За викладеного позивач вважає, що відносно нього в Одеському морському порту через скерований адмінресурс штучно та протизаконно організовано своєрідний шантаж і кримінальний тиск із використанням морально-нестійких осіб, задіяних поки що в оскаржувані правопорушення. Вважає, що це відповідь на його правову позицію при захисті прав та законних інтересів трудового колективу, здійснених на виконання рішень загальних зборів, центральної ради профспілки портовиків та командирських нарад капітанів буксирних суден портфлоту Одеського порту. Зазначив, що 22.12.2017 року ним були подані заяви у порядку ст. 214 КПК України до правоохоронних органів. У січні 2018 року були постановлені ухвали у порядку ст. 303 КПК України слідчими суддями Приморського районного суду м. Одеси та до ЄРДР внесені відомості на виконання законних приписів слідчих суддів. Вважає, що наклепницька діяльність окремих посадовців має бути викрита законним шляхом, а тому звернувся до суду з дійсним позовом, за яким просить : - визнати недостовірною розповсюджену відповідачами документальну інформацію про нібито «пропущений позивачем у листопаді 2017 року понад 64 год. робочого часу»; «у грудні 2017 року - понад 75 год. робочого часу»; і «за 02 січня 2018 року - що був відсутній на робочому місці 03 год. 48»; - зобов`язати відповідачів спростувати вищевказану інформацію та відкликати лист за вих.. №18/101383 від 09.02.2018 року за підписом заступника директора ДП «Одеський порт» із питань безпеки та технічної політики Б.В. Гарбара. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Шкамерда К.С. Ухвалою суду від 18.01.2019 року провадження у справі було відкрито. Представником Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» 14.02.2019 року було подано відзив на позов (а.с.38-48), згідно якого заперечувала проти позову та просили відмовити за його необґрунтованості. Посилались на те, що лист за вих.. №18/101383 від 09.02.2018 року був адресований лише позивачу та не був розповсюджений та доведений до відома інших працівників порту, або обнародуваний публічно чи у ЗМІ, а отже інформація не була розповсюджена у розумінні норм ст. 277 ЦК України. Позивачем не вказується які саме його немайнові права були порушені та яким чином інформація, викладена у листі, порушує немайнові права позивача. З боку позивача не надано доказів, що інформація, викладена у листі від 09.02.2018 року, є недостовірною; вказаний лист від 09.02.2018 року був відповіддю Порту на інформаційний запит позивача від 10.01.2018 року, який був скерований на ім`я виконуючого на той час обов`язки директора ДП «Одеський порт» Горбара Б.В.. Також на думку представника відповідача, [PERSON] не може бути відповідачем у даній справі, оскільки підписав лист не як фізична особа, а як виконуючий на той час обов`язки директора ДП «Одеський порт». У зв`язку із закінченням відрядження судді Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] на роботі на посаді судді Приморського районного суду м.Одеси та на підставі Розпорядження №24 від 18 вересня 2019 року керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас І.Я. про передачу справ, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, було здійснено повторний авторозподіл справи. Справа у порядку авторозподілу надійшла до провадження судді Шенцевої О.П.. Ухвалою суду від 04.10.2019 року [PERSON] було прийнято самовідвід у даній справі та останню передано для подальшого авторозподілу. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 09.10.2019 року справа розподілена на суддю Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 18.10.2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Розгляд справи 18.11.2019 року був відкладений на 17.12.2019 року через першу неявку представника відповідача. Ухвалою суду від 17.12.2019 року було розглянуто та залишено без задоволення клопотання позивача про відвід головуючої судді. Розгляд справи було відкладено на 03.02.2020 року. Через неявку сторін, за клопотанням позивача розгляд справи 03.02.2020 року був відкладений на 16.03.2020 року. Позивач 16.03.2020 року звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів, відповідно до якого просив витребувати з ДП «Адміністрації морських портів України» в особі Одеської філії (м. Одеса, пл.. Митна, 1) повний перелік перетинів Розовайкіним М.Л. КПП Одеського порту протягом 2017 і 2018 року, оскільки власноруч йому це неможливо здійснити. У підготовче засідання 16.03.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Позивач надав до суду заяву, згідно якої просив питання про витребування доказів розглянути за його відсутності. Ухвалою суду від 18.03.2020 року було вирішено питання про витребування доказів. Розгляд справи відкладено на 04.05.2020 року. Ухвалою суду від 28.04.2020 року за клопотанням позивача було вирішено питання про виправлення описки в ухвалі суду від 18.03.2020 року. Із 19.05.2020 року по 25.08.2020 року справа перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції за апеляційної скаргою [PERSON] на ухвали суду від 18.03.2020 року про витребування доказів та від 28.04.2020 року про виправлення описки. Вищевказані ухвали суду були залишені без змін постановами Одеського апеляційного суду від 10.08.2020 року. Після повергнення матеріалів справи до суду 1ї інстанції, розгляд справи був призначений на 19.10.2020 року. Вимоги ухвали суду від 18.03.2020р. про витребування доказів були виконанні ДП «Адміністрації морських портів України» в особі Одеської філії 02.06.2020р. (а.с.150-222, т.2). У підготовчому засіданні 19.10.2020 року була розглянута та залишена без задоволення заява позивача про відвід головуючому судді. Розгляд справи за клопотання позивача був відкладений на 16.11.2020 року. У підготовчому засіданні 16.11.2020 року були присутні позивач [PERSON] , який також представляє інтереси третьої особи, - позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, окрім того не заперечував проти закриття підготовчого засідання; також представник відповідача - [PERSON] , який позовні вимоги не визнав та просив відмовити, вважав за можливе закрити підготовче провадження у справі; Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, за згодою присутніх сторін, із урахуванням ст.197-198 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності [PERSON] , сповіщеного належним чином, та ухвалою суду від 16.11.2020 року закрив підготовче провадження, призначивши її до розгляду по суті на 26.01.2021 року. Розгляд справи 26.01.2021 року був відкладений на 02.03.2021 року для належного сповіщення відповідача [PERSON] .. Через неявку сторін розгляд справи 02.03.2021 року був відкладений на 16.04.2021 року. У судове засідання 16.04.2021 року з`явились: позивач, який також представляє інтереси третьої особи - [PERSON] , та представник Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» - Кульшик К.В.. Відповідач [PERSON] 16.02.2021 року надав до суду заяву, згідно якої заперечував проти позову та просив відмовити. Просив справу розглядати за його відсутності. Позивач позов підтримав та просив задовольнити. Надав свої пояснення як свідок. Позивач пояснив, що в квітні 2015 року він був поновлений на роботі в порту за рішенням суду (як незаконно звільнений працівник) і йому було виплачено кошти понад 200 000 грн. за вимушений прогул. На вказані кошти ним було придбано обладнання для госпіталю. Посилався на те, що в вересні 2016 році в управління портом була призначена нова команда під головуванням [PERSON] за проханням якого він, позивач, допомагав розібратись у справах порту. В 2017 році позивач був вимушений звернутись до правоохоронних органів з метою запобігання подальшого розграбування активів порту та були внесені відомості до ЄРДР. Проте, пізніше його було викликано до голови адміністрації порту з проханням закрити очі на все, що відбувається, на що він у свою чергу не погодився. Після чого головою адміністрацію було наказано адміністрації шукати відносно нього прогули. Зазначив, що їх прибуття на місце роботи фіксується за допомогою електронних карток, проте через його повноваження як юриста він вимушений був відвідувати різні інстанції та органи державної влади, правоохоронні органи, суди, а тому графік його роботи був ненормований. Зазначив, що в грудні 2018 року його пішохідний пропуск був заблокований, через що він звернувся до Держпраці зі скаргою та згодом пішов на лікарняний (десь 10.12.2018 року). Після лікарняного його пропуск був розблокований на його думку для подальшої провокації на пропуски. На його письмовий запит [PERSON] надав відповідь від 09.02.2018 року, згідно якої він був відсутній на робочу місці у листопаді 2017 року понад 64 год. робочого часу»; «у грудні 2017 року - понад 75 год. робочого часу»; і «за 02 січня 2018 року - що був відсутній на робочому місці 03 год. 48». Проте це не відповідає дійсності, а тому він вимушений був звернутись до суду з даним позовом. 19 березня 2019 року йому було звільнено з роботи за прогули та у наказі було вказано 5 дат, проте все це позивач вважає фальсифікацією. Вказував, що він працював понаднормово, лише за листопад 2017 року він був на території порту 172 год. 48 хв., у грудні 2017 року - 184 год. 58 хв.. Вважає викладені в листі від 09.02.2018 року відомості явною дезінформацією. Із приводу розповсюдження інформації позивач посилався на те, що про даний лист знали всі працівники порту, так як такий лист друкувався та реєструвався працівниками порту .пояснив що у нього така робота, що потрібно було протягом робочого дня бувати в декількох організаціях , та інших установах, і банківські установи, в медичні, правоохоронні органи, суди, тобто він не прогулював, а був відсутнім за виробничою потребою. Представник відповідача заперечувала проти позову за обставин, викладених у відзиві, та просила відмовити, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначила, що викладена у листі від 09.02.2018 року інформація була відповіддю на запит самого позивача; вважає, що остання не знайшла свого поширення у розумінні положень чинного законодавства; а також що позивачем не надано доказів недостовірності оскаржуваної інформації. Також вважає, що [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі. Також [PERSON] надав пояснення як представник третьої особи - [PERSON] , зазначив, що остання є його дружиною, багатодітною матір`ю та постійно за нього хвилювалась, оскільки він вечора та ночі проводив на роботі, а оскаржувана інформація щодо прогулів її обурила. Вони разом підраховували всі викладені часи прогулів, та яка не відповідає дійсності. Вся родина внаслідок даної ситуації була в постійній напрузі. Заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Предметом позовних вимог є викладена на запит позивача відповідачем у листі від 09.02.2018 року за вих.. № 18/101383 інформація , яка на думку позивача є недостовірною та яку було поширено іншим особам. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. За приписами частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб`єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту щодо поширення інформації, яка шкодить його діловій репутації. Отже, за змістом наведених приписів чинного законодавства право на спростування має особа, про яку поширено недостовірну інформацію, навіть якщо таке поширення не завдало шкоди її діловій репутації. Крім того, відповідно до приписів статті 47 Закону України "Про інформацію" порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України. Серед порушень цього законодавства у наведеній статті передбачено і поширення відомостей, що не відповідають дійсності. Згідно зі статтею 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова) роз`яснено, що статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Із наведеного вбачається, що, захисту підлягають порушені немайнові права особи у разі сукупності таких обставин як поширення інформації, інформація стосується певної фізичної особи, інформація є недостовірною (не відповідає дійсності), поширення такої інформації порушує особисті немайнові права. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", роз`яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом та формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної чи юридичної особи. У пункті 16 Постанови зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 07 серпня 2020 року по справі № 562/1490/18. За розглядом справи судом встановлено, що на інформаційний запит [PERSON] від 10.01.2018 року за підписом директора з питань безпеки та технічної політики Гарбара Б.В. 09.02.2018 року було підготовлено відповідь №18/101383 (а.с.13, т.1), згідно якої зазначено, що правові засади забезпечення контрольно-пропускного та внутрішнього об`єктового режиму в Одеському порту регламентовано відповідним положенням, відповідно до якого право проходу та проїзду на територію Порту через КПП Загону охорони морського порту ОФ ДП «АМПУ» реалізується за допомогою використання індивідуальних електронних пластикових перепусток. Також у даному листі від 09.02.2018 року за вих.. №18/101383 зазначено, що відповідно до зведених даних використання [PERSON] індивідуальної постійної перепустки №6082-Р під час здійснення перетину КПП ЗОМП ОФ ДП «АМПУ» за період з 01 листопада по 29 грудня 2017 року сумарний робочий час, протягом якого [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці за листопад 2017 року складає понад 64 год., за грудень 2017 року - понад 75 год. Загальний час відсутності позивача на території порту протягом робочого дня 02 січня 2018 року складає 03 год. 48 хв.. Саме вказану інформацію щодо часу відсутності позивача на робочому місці, викладену у листі від 09.02.2018 року, позивач вважає недостовірною та просив зобов`язати відповідачів її спростувати. Згідно листа ДП «Одеський морський торговельний порт» вих.. №20/7-807\\1839 від 20.09.2019 року (а.с.145-146, т.1), безпосередньо у ДП «Одеський порт» як у юридичної особи власний контрольно-пропускний пункт із 13.06.2013 року відсутній, у зв`язку з чим працівники ДП «Одеський порт» в Одеському морському порту (або порт Одеса) користуються контрольно-пропускними пунктами ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії вказаного підприємства, яке і є розпорядником такої інформації. На виконання вимог ухвали суду від 18.03.2020 року про витребування доказів з урахування ухвали суду від 28.04.2020 року про виправлення описки, 02 червня 2020 року до суду були надані витяги з ЄІС ОФ ДП «АМПУ» за період 2017-2108 роки щодо щоденного переліку перетинів [PERSON] контрольно-пропускних пунктів, розташованих на території Одеської міського порту (а.с.150-222, т.2). Виходячи з наведеного вбачається, що своїм листом відповідач не поширював інформацію, а виконував обов`язок з надання відповіді на запит позивача. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватися поширенням інформації (постанова ВС від 01.02.2018р. справа №761/9347/15-ц). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши вказані витяги з ЄІС ОФ ДП «АМПУ» за період 2017-2108 роки, зокрема за листопад 2017 року, грудень 2017 року та 02 січня 2018 року, суд також вбачає, що наявні докази відсутності позивача в період часу у листопаді 2017 року , в грудні 2017 року , 02 січня 2018 року При цьому, судом не встановлено доказів на спростування вказаних даних ДП «АМПУ» та поважності причин відсутності позивача на робочому місці . Позивач в своїх поясненнях пояснив, що він 02.01.2018р. брав участь у судовому засідання на захист інтересів порту. Таким чином вбачається що позивач перебував поза робочого місця. Також пояснив, що він багато захищав інтереси працівників порту, звертався з зверненнями до правоохоронних органів з відповідними заявами, у зв`язку чим була необхідність відвідувати у правоохоронні органи, і суди, та інші органи влади. За викладеного, суд вважає, що не встановлено належним чином доказів недостовірності інформації відносно присутності позивача на робочому місці у визначені часи, викладеної у листі від 09.02.2018 року за вих.. № 18/101383. Також, суд погоджується з доводами представника відповідача з приводу того, що даний лист був підготовлений у відповідь на запит самого позивача та адресований лише йому, та в справі судом не встановлено та позивачем не доведено, що вказана в листі інформація щодо часів відсутності позивача на робочому місці була відповідачем розповсюджена , а отже викладена інформація не знайшла свого поширення та розповсюдження, як то передбачено положеннями ст. 277 ЦК України. Також, позов [PERSON] не містить, а позивачем у судовому засіданні не обґрунтовано, які саме немайнові права та інтереси були порушені унаслідок викладення інформації в листі від 09.02.2018 року, та суд вбачає, що остання була надана на запит позивача та містить відомості отримані відповідачем від ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії, тобто інформації про часи відсутності на робочому місці в певний період відповідач зазначив на підставі іншої інформації, та який не є її розпорядником. Окрім того, суд зауважує, що не згода позивача з викладеною у листі від 09.02.2018 року інформацією пов`язується ним з підставами його звільнення (19.03.2018 року), проте не свідчить про порушення немайнових прав позивача та у разі незгоди з підставами звільнення позивач має право на оскарження в судовому порядку на захист своїх трудових прав. Відповідно факт поширення відповідачем інформації про часи відсутності позивача на робочому місці не відповідає дійсності, а тому не підлягає спростуванню. Крім того суд не вбачає обгрнутованою вимогу про зобов`язання відповідачів відкликати вказаний лист, оскільки такий лист був надісланий позивачу в порядку виконання Закону України «Про звернення громадян» та «Про надання інформації», оскільки відповідач зобов`язаний був надати відповідь на його звернення від 10.01.2018р. відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про звернення громадян» За викладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , вважає, що підстави та обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження ні за матеріалами справи, ні за її розглядом. Щодо позовних вимог до [PERSON] . Окрім того, згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. У відповідності до абз.8 постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до постанови ВС від 12.09.2020р. по справі №761/42332/17 для правильного вирішення питань щодо визнання відповідача належним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови-підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. З позовних вимог вбачається, що інформація яку просить позивач визнати недостовірною та спростувати її, була направлена листом за підписом [PERSON] як заступника директора з питань безпеки та технічної політики ДП «Одеський порт», тобто як посадова особа, таким чином дана інформація зазначена від імені юридичної особи ДП «Одеський морський торгівельний порт», а тому фізична особа [PERSON] є неналежним відповідачем. Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові. Суд погоджується з доводами представника відповідача з приводу того, що [PERSON] , підписуючи лист від 09.02.2018 року, виступав не в якості фізичної особи, а як виконуючий обов`язки посадової особи, а отже не може бути учасником даного спору як фізична особа та є неналежним відповідачем. При цьому судом також встановлено, що [PERSON] звільнено з посади. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed