Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON]О\~ боржник у виконавчому провадженні , звернулася до суду зі позовом з подальшим уточненням позовних вимог, в якому просила стягнути з Державного бюджету України завдану внаслідок безпідставного \~ арешту та реалізації арештованого належного їй майна автомобіля DAEWOO MATIZ E 93, 2008 року випуску, д\\н ВЕ4624АМ шкоду у сумі 43 320 грн., на підставі статей 1173, 1174 Цивільного кодексу Українита ст. 87 ЗУ Про виконавче провадження. Ухвалою суду від 02.02.2017 року за клопотанням позивача в якості співвідповідача по справі залучено Державну казначейську службу України . Позивач посилався на те, що внаслідок незаконних дій державних виконавців Центрального ВДВС ММУЮ ( на тепершній час правонаступником є Центральний відділ ДВС м.Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі ВДВС), зокрема, щодо проведення виконавчих ій щодо арешту та реалізації належного їй майна в межах виконавчого провадження № ВП 28137286 на виконання рішення суду в частині тих вимог, в яких вона не є боржником. До того ж, всі повідомлення про проведенння виконавчих дій надсилалися взагалі не за адресою її проживання. При цьому, неправомірність дій\~ державних виконавців \~встановлена ухвалами Центрального районного суду м.Миколаєва та апеляційного суду Миколаївської області, які набрали законної сили. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила про задоволення позову з викладених підстав. Від Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому воно просило відмовити у позові та посилалося на те, що по-переше, позивачка сама не вчиняля дій, щоб уникнути необгрунтованих витрат і своєчасно не зверталася до суду з відповідними заявами щодо неправомірних дій державних виконавців . По-друге, реалізація майна позивача не є збитками в розумінні положень ст. 22 ЦК України. Представник Центрального ВДВС в судове засідання не зявився, повідомлений судом належним чином, причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень суду не надав, надав до матеріалів справи копії виконавчого провадження ВП № 28137286 відносно [PERSON] Вивчивши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлене наступне. 23 квітня 2009 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення по справі № 2-14-1632\\09 про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], ПВКП Дарві-пром та [PERSON], на користь АКІБ укрСиббанк заборгованість за кредитним договором № [NUMBER] , а також з [PERSON] та\~ ПВКП Дарві-пром\~ в солідарному порядку\~ заборгованість за кредитним договором № 133-ф. Центральним районним судом м.Миколаєва виконавчий\~ лист № 14-1623\\09 видано 06.11.2009 року. Ухвалою суду від 10 вересня 2012 року замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду по справі № 2-14-1632\\09 з ПАТ УкрСиббанк на Товариство з обмеженою відповідальністю КЕЙ-КОЛЕКТ . З ухвали суду вбачається, що 12 грудня 2011 року між ПА Укрсибббанк та ТОВ Кей-Колект був укладений договір факторингу № 1 , відповідно до якого останній прийняв право вимагати від боржників належного виконання всіх зобов'язань. При цьому відповідно умов зазначеного Договору , ніякі права вимоги, що були відсутплені Товариству, не підлягають поверненню за будь-яких умов. Постановою державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ від 05 грудня 2012 року в межах виконавчого провадження ВП № 28137286 накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] В той же день обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів зазначеного виконавчого провадження, постановою старшого державного виконавця ВДВС від 22.05.2013 року автомобіль DAEWOO MATIZ E 93, 2008 року випуску, д\\н ВЕ 4624 АМ, який належить [PERSON] , передано представнику МФ ПП СПЮстиція [PERSON] , в той же лень був склалено Акт опису й арешту майна. В акті зазначено, що на передній правій двері є вм'ятина та іржа на зщадній правій двері та на обох лівих дверях. Відповідно до протоколу № 11\\226\\13\\з-226 від 17 жовтня 2013 року та Акту про проведення аукціону від 25 жовтня 2013 року , складеного ст.державним виконавцем Центрального ДВС в межах виконавчого провадження з примусового виконавчого листа № 14-1632 від 06.11.2009 року проведення аукціону, вказаний автомобіль було реалізовано за ціною продажу 31 200 грн. Матеріалами виконавчого провадження підтверджується, що реалізація вказаного автомоблія проводилася саме на виконання рішення 23 квітня 2009 року Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 2-14-1632\\09 про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], ПВКП Дарві-пром та [PERSON], на користь АКІБ УкрСиббанк заборгованість за кредитним договором № [NUMBER] , а також з [PERSON] та\~ ПВКП Дарві-пром\~ в солідарному порядку\~ заборгованість за кредитним договором № 133-ф за виконавчим\~ листом № 14-1623\\09 , виданим 06.11.2009 року. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що кошти у розмірі 26 676 грн. від реалізації автомобіля були згідно платіжного доручення № 10250 03.12.2013 року перераховані ПАТ [PERSON] Аваль, який є заставодержателем вказаного автомобіля , в рахунок погашення поточної заборгованості за кредитним договором № 014\\08-112\\78689 від 17.06.2008 року , укладеного між цим Банком та [PERSON].При цьому заявка на реалізацію арештованого майна подавалася державним виконавцем щодо стягувача АТ УкСиббанк, а в матеріалах провадження при ицьому міститься лист представника ПАТ [PERSON] Аваль від 04.06.2013 року про те, що [PERSON] не має заборгованості перед заставодержателем і останній заперечує проти примусової реалізації заставного автомобіля. На погашення якої заборгованості і в рахунок яких саме виплат були направлені державним вконавцем кошти, що залишилися відповідачем взагалі не зазначено, і з наданих представником ДВС матеріалів виконавчого провадження не вбачається. Також 06 вересня 2013 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва відкрито провадження по справі за позовом ПАТ [PERSON] Авальдо [PERSON] , Центрального ВДВС ММУЮ про зняття арешту з заставленого майна. Як вбачається з заперечень ст.державного виконавця ВДВС на цей позов, згідно листа ПАТ [PERSON] Аваль, розмір заборгованості [PERSON] складає 31585 грн., тоді як продажна ціна автомобіля склала 31 200 грн, а відповідно до ч.3 ст. 54 ЗУ Про виконавче провадження для задоволення вимог стягувачів , які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. При цьому державним виконавцем суду не розяснено, з яких незрозумілих підстав він дійшов висновку, що сума у 31 200 грн. є більшою, ніж сума у 31 585 грн. 13 березня 2015 року до Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ надійшло дві заяви про відкриття виконавчого провадження від представника ПАТ Укрсиббанк , до яких було додано оригінал виконавчого листа. Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження відкривалося неодноразово, останній раз виконавчі листи були повернуті стягувачеві 09 квітня 2014 року згідно п.2 ст. 47 ЗУ Про виконавче провадження - саме в межах виконавчого провадження ВП 28137286 . Як вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 2009 року державним виконавцем Заводського ВДВС\~ винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 14-1632/09 , виданого 06.11.2009 року, № 16261025 відносно боржника [PERSON] та стягувача ПАТ\~"УкрСиббанк" та одночасно накладено арешт на все майно боржника. 30 червня 2011 року державним виконавцем винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ Про виконавче провадження у звязку з тим, що в ході виконавчого провадження було встановлено, що боржник фактично мешкає за адресою, яка відноситься до компентенції іншого органу державної виконавчої служби. 02 квітня 2015 року державним виконавцем винесені Постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 14-1632/09 , виданого 06.11.2009 року, № 47062494 та № 47061926\~відносно боржника [PERSON] та стягувача ПАТ\~"УкрСиббанк" . 26 травня 2015 року, державним виконавцем винесені : постанова ВП № 47061926 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON], постанова ВП № 47061926 про приєднання даного виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження № 47669964, та постанову ВП № 47062494\~ про приєднання даного виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження № 47669964 . Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 03.12.2015р. постанови від 02.04.2015р.\~ про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 14-1632/09, виданого 06.11.2009 року, № 47062494 та № 47061926\~відносно боржника [PERSON] та стягувача ПАТ\~"УкрСиббанк", скасовані, оскільки суд прийшов до висновку, що ПАТ "УкрСиббанк" не може бути стягувачем\~ у зазначених виконавчих провадженнях . Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2016 року скасовано\~ постанови, винесені Центральним відділом ДВС Миколаївського міського управління юстиції\~ від 26 травня 2015р. про приєднання виконавчого провадження № 47061926 з примусового виконання виконавчого листа №14-1632/09, виданого 06.11.2009р. Центральним районним судом м.Миколаєва до зведеного виконавчого провадження № 47669964, та від 26 травня 2015р. про приєднання виконавчого провадження № 47062494 з примусового виконання виконавчого листа №14-1632/09, виданого 06.11.2009р. Центральним районним судом м.Миколаєва до зведеного виконавчого провадження № 47669964. Скасовано постанову ВП № 47061926, винесену Центральним відділом ДВС Миколаївського міського управління юстиції\~ від 26 травня 2015р.\~ про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON]. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.04.2016р. скаргу [PERSON]\~\~задоволено. Скасовано\~ арешт всього\~ майна [PERSON], накладений Заводським ВДВС ММУЮ\~ Постановою про відкриття виконавчого провадження від 18 листопада 2009 року ВП 16261025 , та накладений Центральним\~ ВДВС ММУЮ\~ Постановою про відкриття виконавчого провадження від 05 грудня 2012 року ВП 28137286 . Висновком № 17-38 від 26.01.2017 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості КТЗ, проведеного старшим судовим експертом МВ ОНДІСЕ [PERSON]П, згідно ухвали суду від 01.12.2016 року, середня ринкова вартість автомобіля DAEWOO MATIZ E 93, 2008 року випуску, на час 17 жовтня 2013 року визначається рівною 43 320 грн. Згідно\~з\~приписами статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування\~збитків\~та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано\~збитків\~у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно\~з\~частиною 2 статті 87 Закону України "Про\~виконавче провадження" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані\~державним виконавцем\~фізичним чи юридичним особам\~під час проведення виконавчого провадження,\~підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Статтею 1166 Цивільного кодексу України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не\~з\~її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Разом\~з\~тим, згідно\~з\~приписами статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування\~незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування\~незалежно від вини цієї особи\~(статті 1174 Цивільного кодексу України). У розумінні приписів наведених норм підставою для цивільно-правової відповідальності за\~завдання\~шкоди у такому випадку є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Шкода відшкодовується незалежно від вини таких органів. При цьому, факт неправомірності (незаконності) дій (бездіяльності)\~державного виконавця,\~що призвели до\~завданняшкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Відповідно до статті 11 Закону України «Про\~державну виконавчу\~службу» державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом. У разі вчинення\~державним виконавцем під час\~виконання службових обов'язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом.\~Шкода,\~заподіяна\~державним виконавцем\~фізичним чи юридичним особам\~під час\~виконання рішення, підлягає\~відшкодуванню\~у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на\~відшкодування\~за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної\~шкоди,\~завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі N 1-36/2001 (справа про\~відшкодування шкоди\~державою) зазначено, що\~відшкодування шкоди\~(матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто\~відшкодування шкоди\~в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання\~державних\~органів. Згідно роз'яснень наданих у пункті 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07 лютого 2014, № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність\~державного виконавця\~чи іншої посадової особи державної виконавчої служби\~під час\~виконання судових рішень у цивільних справах" № 6 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року, визначено право на справедливий суд, згідно якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищається власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Для цілей посилання на текст Конвенції суди використовують офіційний переклад Конвенції українською мовою. У пункті 28 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про\~відшкодування\~завданої\~шкоди\~рішеннями, діями чи бездіяльністю\~державного виконавця під час проведення виконавчого провадження\~суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про\~державну виконавчу\~службу», частини другої статті 87 Закону України «Про\~виконавче провадження»,\~а також положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання\~шкоди\~у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи\~шкоду,\~протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними.\~Шкода\~відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності\~державного виконавця\~є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України\~відшкодування\~відповідно до закону\~шкоди,\~завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про\~відшкодування шкоди\~за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п. 4 Положення про\~Державну\~казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує\~державнуполітику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є\~Державна\~казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів\~державного\~бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. При розгляді справ за позовами про\~відшкодування\~\~шкоди\~на підставі статті 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої\~шкоди\~незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає\~відшкодуванню\~за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про\~відшкодування\~шкоди, заподіяної\~громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що\~шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним\~державним\~органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган\~Державного\~казначейства України (пункт 10-1 постанови № 4 від 31 березня 1995 року). Шкода, завдана особі незаконними діями чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні останніми своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цих органів; неправомірність дій державної виконавчої служби у даному випадку встановлена ухвалами Центрального районного суду м.Миколаєва , яка набрала законної сили, реалізація спірного автомобіля провадилася з численними порушеннями вимог ЗУ Про виконавче провадження , тим більше в погашення заборгованості перед кредитором, який не є стягувачем за цим виконавчим провадженням, Таким чином, фактично примусово реалізоване майно позивача, як без згоди заставодержателя цього майна, так і в рахунок погашення боргу перед іншим кредитором, так і, начеб-то в межах зведеного виконавчого провадження, про існування якого на час виникнення оскаржуваних правовідносин відповідачем суду не надано жодних доказів. Таким чином позивачеві завдано збитків втрати , які вона зазнала у зв'язку з примусовою втратою належного їй майна, що є підставою цивільно-правової відповідальності відповідачів. Але при цьому суд враховує, що частина коштів від реалізації автомобіля були дійсно перераховані державним виконавцем в рахунок погашення існуючої заборгованості позивача перед заставодрежателем спірного автомобіля, отже це не можна вважати збитками в розумінні ст.22 ЦК України ( жодних доказів того, що банком отримані кошти не були направлені на погашення кредитної заборгованості позивачка суду не надала і на такі не посилалася). За такого, фактично позивачеві завдано збитків на суму 16 644 грн., які підлягають відшкодуванню за рахунок державного бюджету України. В зв'язку з чим, позов підлягає\~частковому задоволенню . Відповідно до сти. 88 ЦПК Украхни на користь позивача слід стягнути 740,04 грн витрт на проведення судової експертизи, що підтведжується квитанцією від 18.01.2017 р.

Outcome: partial