Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

покликаючись на заподіяну позивачу відповідачем [PERSON] внаслідок пошкодження його транспортного засобу в дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 16 червня 2016 року матеріальну шкоду, директор ДП "Березнівський лісгосп" [PERSON] у поданій до суду 26 грудня 2016 року позовній заяві просить стягнути солідарно з відповідачів 23 142 грн. 53 коп. матеріальної шкоди та сплачений судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп. Учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві представник відповідача-страхової компанії [PERSON] просить справу слухати без участі їх представника. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність представника вказаного відповідача. Представник позивача позов підтримує. По суті спору стверджує, що пошкоджений автомобіль після ДТП завезено на "Вік Експо", яке є спеціалізованим сервісним центром і з яким на обслуговування вказаного автомобіля укладено договір. Вартість робіт визначена виконавцем, позивач як замовник її оплатив повністю, а потім страхова компанія відповідача відшкодувала частину коштів, надіславши їх виконавцю робіт і тоді той повернув аналогічну суму позивачу. Різниця у розрахунках виникла у зв"язку з тим, що пошкоджені деталі, які були замінені, щодо чого ніхто не заперечував, по різному оцінювалися виконавцем робіт і страховою компанією. Відповідач [PERSON] позов визнає частково, не заперечуючи своєї вини у скоєнні даного ДТП, але вважає, що розмір заподіяної шкоди є завищенним, оскільки, на його думку, не було необхідності замінювати двері пошкодженного автомобіля позивача, а лише їх порихтувати, тоді б і сума збитку була б меншою. Крім того, страхова компанія пропонувала позивачу відремонтувати автомобіль на їх станції СТО, на що він не погоджувався. Відповідач [PERSON] "СК УНІКА" у письмових запереченнях вважає, що позов безпідставний, оскільки ним виконано свої зобов»язання за договором страхування в повному обсязі відповідно до умов договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/4628875 та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Встановлено, що 16 червня 2016 року о 15-00 годині на перехресті вулиць Дубенської і Приміська в м.Рівне [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], перед поворотом ліворуч не надав переваги автомобілю позивача "Шкода Супер-Б д.н.з.ВК 0040 ВАпід керуванням працівника позивача [PERSON], що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, чим порушив п.16.3 Правил дорожнього руху, що призвело до вчинення ДТП, внаслідок якого автомобілі отримали механічні пошкодження. 12 січня 2016 року між позивачем та ТзОВ "ВІК_ЕКСПО" укладено договір № 120101/15 про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобільних транспортних засобів та їх складових. 12 липня 2016 року позивач перерахував по платіжному дорученню № 2536 виконавцю послуг 62 376 грн. 63 коп. з ПДВ відповідно до рахунку від 08 липня 2016 року. 10 серпня 2016 року затверджено акт виконаних робіт. Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2016 року [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у ПАТ "Страхове компанія "Уніка" " згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно договору АЕ 4628875 від 31 липня 2015 року, відповідно до якого ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, складає 50 000 грн., франшиза 1 000 грн. Забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки "Mazda 626" (державний номерний знак [NUMBER]). 16 липня 2016 року позивач звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі акту огляду пошкодженного транспортного засобу та розрахунку аварійного комісара із застосуванням коефіцієнту фізичного зносу на запасні частини, що підлягають заміні, за допомогою програми "Аудатекс" сума матерільного збитку становить 40 234 грн. 10 коп. за мінусом франшизи у 1 000 грн. сума страхового відшкодування становить 39 234 грн. 10 коп.. Вказана сума страховою компанією перерахована виконавцю послуг, а тим позивачу 26 серпня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 3245. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України. Згідно змісту ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, ця вимога Закону визначає: по-перше, відповідальну за шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, де передбачені спеціальні випадки відшкодування шкоди, коли на відміну від загальних правил, шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала. Таким чином, вказана вимога закону передбачає підстави відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування шкоди особу, якою за змістом ст.1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала шкоду, а саме - винний водій. Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Ст.ст.1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Такий володілець несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини. Такий обов»язок виключається лише в разі, якщо буде встановлено, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Зміст ст.1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкокодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженної речі. У зв"язку з цим Пленум Верховного суду України в п.9 Постанови "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року за № 6 роз"яснив, що якщо для відновлення попереднього стану речі, яка мала певну зношеність /наприклад, автомобіля/, використані нові вузли, деталі, особа , відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношенності майна. Аналогічні роз"яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 Постанови "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданної джерелом підвищенної небезпеки " від 01 березня 291 року за № 4. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Згідно ч.ч.1, 3 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його, при цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. За змістом ст.1194 ЦК України у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Аналогічна позиція викладена у п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. На підставі цієї норми шкода, яка не може бути відшкодована страховиком, підлягає відшкодуванню безпосередньо винною в ДТП особою, у зв»язку з чим вимоги про солідарне стягнення з відповідачів є некоректним. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним у застосуванні до спірних правовідносин у порівнянні з нормами ЦК України, яким регулюється, зокрема, порядок здійснення страхового відшкодування на території України. Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності вказаний Закон у ст.3 визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону). Згідно зі ст.6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону (ст.ст.9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. За змістом положень цього Закону та ст.1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування; у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик. Згідно ст.9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Її розмір за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Відповідно до п.22.1. ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-691цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Таким чином, розмір фактичної виплати страховика на користь потерпілого не завжди співпадає з розміром страхової суми, тобто граничним лімітом виплати страховика, оскільки страхове відшкодування виплачується згідно з вимогами закону та умовами договору, якими визначено не лише ліміт виплати, а й той розмір страхової суми, яку страховик має сплатити. З метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження колісного транспортного засобу, та визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ застосовується Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092. Згідно п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. П.п.2.3., 2.4 Методики визначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Згідно п. 8.5.3. Методики рішення про заміну складових частин КТЗ приймається у разі неможливості їх відновлення відповідно до технічних вимог або в разі економічної недоцільності їх відновлення (ремонту). З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм чинного законодавства, відновлювальний ремонт передбачає на сам перед відновлення пошкоджених частин КТЗ, а не заміну їх на нові. Пошкоджені деталі при відновлювальному ремонті можуть бути замінені на нові лише у випадках, передбачених п. 8.5.3. Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п.6 ст.3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Відповідно до п.4 ст.61 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої її ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На думку суду, в разі заподіяння шкоди внаслідок дій, що мають ознаки адміністративного правопорушення, має місце кумуляція санкцій: одночасне притягнення особи як до адміністративної, так і до цивільно-правової відповідальності. Це є можливим тому, що адміністративне покарання, як правило, впливає на особистість правопорушника, а зобовязання із відшкодування шкоди - на його майнову сферу. На момент вчинення ДТП відповідач мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, отже, володів автомобілем на відповідній правовій підставі. Оскільки відсутні докази на підтвердження непереборної сили або ж умислу потерпілого при завданні шкоди, матеріалами справи підтверджується факт завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки відповідача, тому відповідач як законний володілець майна повинен нести відповідальність за завдану позивачу шкоду незалежно від наявності вини, оскільки діє презумпція заподіювача шкоди. Позивачем належними доказами доведено факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки не свідчать про необґрунтованість звіту про оцінку, та не доводять спричинення ним матеріальної шкоди у розмірі меншому ніж їй оцінено виконавцем робіт. Різницю між завданим матеріальним збитком у 62 376 грн. 63 коп. та сумою страхового відшкодування у 39 234 грн. 10 коп., що становить 23 142 грн. 53 коп. необхідно стягнути з відповідача [PERSON] Суд вважає, що він забезпечив реалізацію абсолютного права позивача на відшкодування шкоди, завданої ДТП, як страховиком, так і особою, яка завдала шкоди - відповідачем на підставах, передбачених законом. У зв'язку із задоволенням позову з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору.

Outcome: approved