Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з цим позовом в якому вказала, що відповідно до повторного свідоцтва про право особистої власності, видане на підставі рішення виконкому Жмеринської районної ради народних депутатів №112 від 19.05.1988 року на будинковолодіння виданого 23.04.1993 року, [PERSON] являлась власником будинковолодіння №30 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кірова в с. Камяногірка, Жмеринського району Вінницької області. [PERSON] 11.02.1991 року було складено заповіт, яким на випадок смерті вона заповідала своєму сину [PERSON] все майно. В звязку із смертю [PERSON] 18.05.1992 року спадщину отримав [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом №6 від 25.05.1993 року. Відповідно до договору купівлі продажу від 11.09.1993 року, посвідченого секретарем Камяногірської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за №45, було укладено між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу, яким продавець продав, а покупець купив житловий будинок, що знаходиться в с.Камяногірка, який належить продавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину. На зазначений будинок з господарськими спорудами було виготовлено технічний паспорт від 23.04.1993 року, з якого вбачається технічна характеристика придбаного майна. 18.06.2001 року [PERSON] помер. Позивач є дружиною [PERSON]. Після смерті [PERSON] позивачем було подано заяву у встановлений строк до нотаріуса про прийняття спадщини. В подальшому позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.02.2004 року на майно яке належало її чоловікові, однак не на все майно, а на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в с.Камяногірка Жмеринського району Вінницької області по вул.Кірова №30 свідоцтво видане не було. Постановою нотаріуса Жмеринської районної державної нотаріальної контори від 30.06.2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок в с.Камяногірка у звязку з тим, що на правовстановлюючому документі, а саме, на договорі купівлі-продажу від 11.09.1993 року, відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на вищезазначений будинок. Позивач просить суд скасувати постанову Жмеринської державної нотаріальної контори від 30.06.2015 року №889/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобовязати Жмеринську Державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в селі Камяногірка Жмеринського району Вінницької області по вул. Кірова №30, які за життя належали на праві власності [PERSON]. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги на підставах викладених в позовній заяві і просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] повідомив, що на земельній ділянці є залишки будинку, а господарських споруд немає. Завідувач Жмеринської районної державної нотаріальної контори [PERSON] позов не визнала повністю, пояснивши, що постанову від 30.06.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії була винесена законно, оскільки у правовстановлюючому документі - договорі купівлі-продажу від 11.09.1993 року житлового будинку в с.Камяногірка Жмеринського району, відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на вищезазначений будинок. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] [PERSON] вважає, що державний нотаріус на законних підставах відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок в с.Камяногірка Жмеринськкого району, оскільки відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на вищезазначений будинок. Також додав, що житлового будинку не існує, а є лише побудований позивачем фундамент. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.4 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) чинного на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку в 1993 році, було визначено, що цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Статтею ст. 42 ЦК УРСР передбачено, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Відповідно до положень статтей 100, 101 ЦК УРСР, громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому, глава десята ЦК УРСР не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Статтею 128 ЦК УРСР передбачено, що моментом виникнення права власності у набувача майна за договором є момент передачі речі. Згідно ст.224 ЦК УРСР згідно договору купівлі-продажу, діючому в період з 1963 до 2004 року, продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.47 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін-є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (ст. 227 ЦК УРСР). Продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами (ст. 228 ЦК УРСР). Отже, станом на 1993 рік було чітко визначено порядок оформлення договорів купівлі-продажу житлового будинку та умови переходу права власності на нього до набувача. Відповідно до положень Закону СРСР від 19 липня 1973 року «Про державний нотаріат», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, повноваження нотаріальних органів відносно посвідчення договорів у населених пунктах, де відсутні державні нотаріальні контори, передані виконавчим комітетам місцевої Ради народних депутатів. Підпунктом 2 п.1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.02.1976 року № 1/5, зі змінами, яка діяла на момент укладання спірного договору, виконавчі комітети міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих посвідчують угоди (договори, довіреності та інше), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. За змістом п.2 названої Інструкції, нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови, або секретар виконавчого комітету відповідної ради. Пунктом 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, встановлювалось, що реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР. Тобто, Інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. З свідоцтва про право особистої власності, видане на підставі рішення виконкому Жмеринської районної ради народних депутатів №112 від 19.05.1988 року, на будинковолодіння виданого 23.04.1993 року [PERSON] являлась власником будинковолодіння №30 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кірова в с. Камяногірка, Жмеринського району Вінницької області (а.с.11). З заповіту від 11.02.1991 року видно, що [PERSON] було складено заповіт, яким на випадок смерті вона заповідала своєму сину [PERSON] все майно (а.с.10). З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.05.1993 року видно, що в звязку із смертю [PERSON] 18.05.1992 року спадщину отримав [PERSON] (а.с.12). З технічного паспорту видно, що власник житлового будинку по вул.Кірова 30 в с.Камяногірка Жмеринського району є [PERSON] (а.с.16-18). З договору купівлі продажу від 11.09.1993 року, посвідченого секретарем Камяногірської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за №45, видно, що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку в с.Камяногірка, який належить продавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.14-15). З свідоцтва про смерть видно, що 18.06.2001 року [PERSON] помер (а.с.19). З довідки видно, що позивач є дружиною [PERSON] (а.с.20). З свідоцтва про право на спадщину за законом видно, що позивач є спадкоємницею майна померлого 18.06.2001 року [PERSON], а саме житлового будинку з господарчими будівлями по вул.Кірова №28 в с.Камяногірка Жмеринського району (а.с.13), а з довідки від 29.01.2015 року видно, що за [PERSON] рахувалося 0,57 га земельної ділянки по вул.Кірова №28 в с.Камяногірка Жмеринського району (а.с.22). З постанови від 30.06.2015 року видно, що нотаріус Жмеринської районної державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок розташований в с.Камяногірка Жмеринського району, що залишився після померлого 18.06.2001 року [PERSON] Мефодійовіча, оскільки на правовстановлюючому документі відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на будинок (а.с.21), а саме договір купівлі-продажу від 11.09.1993 року житлового будинку в с.Камяногірка Жмеринського району, як пояснила завідувач Жмеринської районної державної нотаріальної контори [PERSON]. Відповідно до ч.3. ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації; а ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України ( в редакції 2004 року) та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином до 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Ст.549 ЦК УРСР вказувала, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки на момент смерті [PERSON] позивач постійно проживала і нею було подано протягом шести місяців заяву на прийняття спадщини до нотаріальної контори, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.02.2004 року, то позивачка прийняла в установленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON], а тому позивачці належать усі права та обов'язки спадкодавця на момент відкриття спадщини, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Суд вважає, що відмову нотаріуса від 30.06.2015 року №889/02-31 про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований в с.Камяногірка Жмеринського району Вінницької області, що залишився після померлого 18 червня 2001 року [PERSON], необхідно скасувати, оскільки ст.1218 ЦК України (в редакції 2004 року) встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд не приймає до уваги заперечення завідувача Жмеринської районної державної нотаріальної контори [PERSON] та представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] [PERSON], оскільки вони спростовуються вищенаведеним. У задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] про зобовязання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований в с.Камяногірка Жмеринського району Вінницької області, що залишився після померлого 18 червня 2001 року [PERSON], суд вважає відмовити. Згідно ст.380 ЦК України (в редакції 2004 року) житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. В судовому засіданні встановлено, що на земельній ділянці по вул.Кірова №30 в с.Камяногірка Жмеринського району є лише залишки будинку, господарських споруд немає, про що не заперечують представники позивача та третьої особи, а також це стверджується технічним паспортом на житловий будинок №30 по вул.Кірова в с.Камяногірка Жмеринського району проте, що житловий будинок зруйновано (а.с.97-100). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач при подачі позовної заяви сплатила судовий в розмірі 487,20 грн., дві квитанції по 243,60 грн. (а.с.1,2), і звязку з тим, що позов задоволено частково, підлягає стягненню з Жмеринської районної державної нотаріальної контори судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. на користь позивача.

Outcome: partial