Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт загибелі її чоловіка [PERSON] , [INFO] ,при виконанні обов`язку військової служби 20 січня 2015 року в м. Донецьк Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що вона являлась дружиною [PERSON] ,\~який 23 серпня 2014 року Деражнянським РВК Хмельницької області був призваний на військову службу по мобілізації до лав Збройних Сил України. В період з 15 листопада 2014 року по 20 січня 2015 року безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі військової частини [NUMBER] . У січні 2015 року [PERSON] разом із загоном роти вогневої підтримки відправився в район нового терміналу Донецького аеропорту в м. Донецьк Донецької області для виконання бойового завдання з метою розблокування підрозділів 90-го аеромобільного батальйону, які здійснювали оборону терміналів аеропорту. 20 січня 2015 року, особисто прикриваючи відхід підрозділу, [PERSON] опинився під завалами в результаті підриву російськими бойовиками другого поверху нового терміналу аеропорту,після чого на зв`язок більше не виходив. Про загибель чоловіка заявниці стало відомо із повідомлення, відповідно до якого [PERSON] загинув [INFO] під час виконання обов`язків військової служби в результаті ведення бою з проросійськими бойовиками в терміналі Донецького аеропорту. Заявниця вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України [PERSON] загинув, виконуючи обов`язки військової служби, пов`язані із захистом Батьківщини, чим було порушено невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки, а саме визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської\~ Федерації, як держави-агресора. Заявниця та її представник в судовому засіданні вимоги заяви підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити із зазначених підстав. Представники заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача (заявника), суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності представників заінтересованих осіб. Заслухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає подану заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Судом об`єктивно встановлено, що заявниця [PERSON] є громадянкою України, яка народилася [INFO] в с. Божиківці Деражнянського району Хмельницької області, зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту громадянина України. Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області 21.07.2001 року, підтверджується, що 21.07.2001 року заявниця зареєструвала шлюб із [PERSON] , [INFO] . Від шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . 23 серпня 2014 року Деражнянським РВК Хмельницької області [PERSON] був призваний на військову службу по мобілізації до лав Збройних Сил України у військову частину [NUMBER] м. Житомир та був призначений заступником командира роти вогневої підтримки по роботі з особовим складом 90-го окремого десантного штурмового батальйону «Житомир» 81-ї десантно-штурмової бригади, яка булла створена восени 2014 року на базі 95-ї окремої аеромобільної бригади високо мобільних десантних військ Збройних Сил України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. З даної заяви Верховної Ради України слідує, що в кінці лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України". 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15.03.2014 №891-VII, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів". 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя". Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів. 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». 15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-УІІ. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної Республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою, про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом, прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки"(http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/336122-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi). "Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю", - заявила [PERSON] , яка є прес-секретарем верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ Кетрін Ештон (http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-es ne viznae referendum na shodi ukraiini_1937380.html). 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно\-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України». Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією в агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. 12 вересня 2015 року Інтернет-портал «Буг» опублікував статтю під назвою «Волинські працівники СБУ затримали у зоні АТО російського найманця», у якій зазначається, що поблизу с. Славне, Мар`їнського району, Донецької області, співробітниками волинського управління Служби безпеки України було затримано громадянина Російської Федерації на прізвисько « [PERSON] », який брав участь у бойових діях у складі незаконних збройних формувань «ДНР». Під час затримання росіянин був одягнутий у військову форму російського зразка і мав при собі РПГ-26 та гранату Ф-1. Крім того, останній розповів, що чергував на спостережних пунктах проросійських бойовиків у складі підрозділу угруповання «Оплот» та брав участь у встановленні позицій Збройних Сил України, а також безпосередньо здійснював коригування артилерійського вогню по позиціях Збройних Сил України у районі села Тарамчук, Мар`їнського району, Донецької області (http://bug.org.ua/news/volynski-pratsivnyky-sbu-zatrymaly-u-zoni-ato-rosijskoho-najmantsya-57726/). За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 10 березня 2015 року, на Черкащині співробітники СБУ затримали 35-річного громадянина Російської Федерації, мешканця Красноярського краю (РФ), на прізвисько « [PERSON] ». Під час затримання росіянин розповів, що пройшов стрілецьку та диверсійну спецпідготовку у так званій «армії Новоросії», воював на боці «JIHP» у складі збройного формування «Призрак» та збройних формувань [PERSON] . За участь у бойових діях на боці «JIHP» йому та іншим найманцям обіцяли по 100 доларів на день. Основним обов`язком затриманого було патрулювання вулиць зі зброєю в руках та охорона блокпостів проросійських бойовиків ( [INFO] ?art_id=138789&cat_id=138881). 29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України". Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі (http://iphronline.org/wp-content/uploads/2016/07/Ukr-Joint-report-cross-border-shelling-June-2016.pdf) Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 15 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року»), за якими Російська Федерація та під контрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні Сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі". Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Згідно з частиною другою статті 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2 600 українських військовослужбовців та понад 9 000 було поранено (http://сое.mfa. gov.ua/ua/press-center/ statements/5177- [INFO] ). Судом встановлено, що 23 серпня 2014 року Деражнянським РВК Хмельницької області [PERSON] був призваний на військову службу по мобілізації до лав Збройних Сил України у складі військової частини [NUMBER] . В період з 15 листопада 2014 року по 20 січня 2015 року він безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах с. Водяне, с. Опитне, с. Піски Донецької області та на території терміналу Донецького аеропорту. Відповідно до свідчень офіційних джерел та засобів масової інформації, зокрема, повідомлення Інформаційно-аналітичного центру РНБО України від 18 січня 2015 року, тривають атаки проросійських бойовиків на аеропорт «Донецьк», в тому числі з застосуванням важкої артилерії. Зокрема, станом на 17 січня 2015 року проросійські бойовики з застосуванням РСЗВ БМ-21 «Град» прямо з житлових кварталів Донецька масово обстрілювали позиції Збройних Сил України, що зосереджувались в районі Донецького аеропорту (http://mediarnbo.org/2015/01/18/zvedeni-dani-iats-rnbo-na-1230-18-sichnya/). Відповідно до статті «Пекло в Донбасі: трупи на вулицях, призупинення видачі гумдопомоги і чергова спроба переговорів», опублікованої Інтернет-порталом «ukr.media», станом на 20 січня 2015 року найгарячішою точкою на карті боїв є Донецький аеропорт. Кореспондент порталу зазначає, що у штурмі аеропорту беруть участь спецназ Генерального розвідувального управління Російської Федерації, про що свідчить обмундирування і амуніція військових. Також повідомляється, що в результаті штурму з боку проросійських бойовиків українські військові зазнали втрат, є поранені (http://ukr.media/ukrain/222782/). На сторінках Інтернет-видання «ukr.media» опубліковано статтю під назвою «У Міноборони підтвердили загибель «кіборгів» в Донецькому аеропорту» від 21 січня 2015 року, в якій зазначається, що у районі аеропорту Донецьк тривають запеклі бойові дії, в ході яких проросійські бойовики підірвали перекриття нового терміналу аеропорту. Серед військовослужбовців української армії є загиблі та поранені. Також у статті наголошується, що станом на 20 січня 2015 року група українських військовослужбовців потрапила в полон (https://ukr. medіa/ukrain/222972/). Дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань та офіційних джерел, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі населених пунктів Водяне, Опитне, Піски Донецької області та Донецького аеропорту, і саме цим військам протистояли військові Збройних Сил України, що відносились до складу сил та засобів 90-го окремого аеромобільного батальйону - військової частини польова пошта [NUMBER] , в якій [PERSON] проходив військову службу. Так, судом встановлено, що у січні 2015 року старший лейтенант [PERSON] разом із загоном роти вогневої підтримки відправився в район нового терміналу Донецького аеропорту для виконання бойового завдання з метою розблокування підрозділів 90-го аеромобільного батальйону, які здійснювали оборону терміналів Донецького аеропорту. 20 січня 2015 року особисто прикриваючи відхід підрозділу, [PERSON] опинився під завалами в результаті підриву російським бойовиками другого поверху нового терміналу Донецького аеропорту, після чого на зв`язок більше не виходив. Про загибель свого чоловіка заявниця дізналася із повідомлення, відповідно до якого [PERSON] загинув [INFO] під час виконання обов`язків військової служби в результаті ведення бою з проросійськими бойовиками в терміналі Донецького аеропорту (м. Донецьк). Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 29 квітня 2015 року №437/л та довідкою про причину смерті від 29 квітня 2015 року №437/л, виданих Дніпропетровським обласним бюро судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної ради, отриманий під час бойових дій шок, інші комбінації відкритих ран, які охоплюють декілька ділянок тіла, осколкові проникаючі поранення голови, тулубу та кінцівок, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків - стали тичиною смерті [PERSON] та пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. 30 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Деражнянського районного управління юстиції у Хмельницькій області видано свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] . Відповідно до витягу із наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] від 30 квітня 2015 року №84, старшого лейтенанта [PERSON] , заступника командира роти - інструктора з повітрянодесантної підготовки роти вогневої підтримки, - з 30 квітня 2115 року було виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі смертю. Згідно з витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 26 травня 2015 року №1888, ушкодження внаслідок військових дій від вибухів та осколків старшого лейтенанта [PERSON] послужили причиною його смерті [INFO] та пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Указом Президента України від 09 червня 2015 року №318/2015 [PERSON] було присвоєно звання «Героя України» з удостоєнням ордена «Золота зірка» (посмертно) за виняткову мужність, героїзм і самопожертву, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності Української держави, вірність військовій присязі. 25 серпня 2015 року заявниця [PERSON] отримала посвідчення «члена сім`ї загиблого військовослужбовця» серії [NUMBER] , що дає їй право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України. 15 жовтня 2015 року дочка заявниці [PERSON] також отримала посвідчення «члена сім`ї загиблого військовослужбовця» серії [NUMBER] . При вирішенні даної справи судом враховується положення статті 2 Статуту ООН (ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР від 20 серпня 1945 року і є обов`язковим для України та Російської Федерації в порядку правонаступництва за міжнародними договорами колишнього СРСР), відповідно до якої закріплено принцип суверенної рівності усіх членів ООН. Пункт 4 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року «Підсумковий документ Всесвітнього саміту 2005 року», говорить, що ООН знову заявляє, що терпимість, повага прав людини мають важливе значення для міжнародних відносин. Пункт 9 цієї Резолюції визнає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 згаданої Резолюції говорить про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції 60/1 говорить, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Стаття 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року) чітко встановлює, що кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. В силу статті 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP №2148-VIII від 19 жовтня 1973 року, ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР №4812-VIII від 18 вересня 1973 року і є обов`язковим для Російської Федерації в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР) нікого не може бути піддано катуванню чи жорстокому, нелюдському або принижуючому гідність поводженню. Відповідно до статті 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України №13/98-ВР від 14 січня 1998 року, набув чинності для Російської Федерації на підставі Федерального Закону від 02 березня 1999 року №42-ФЗ, далі - Договір) Високі Договірні Сторони, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі, поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність існуючих між ними кордонів. Статтею 4 Договору передбачено, що Сторони докладають зусиль до того, щоб врегулювання всіх спірних проблем здійснювалося виключно мирними засобами, і співробітничають у відверненні та врегулюванні конфліктів і ситуацій, які зачіпають їхні інтереси. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. 05 грудня 1994 року був підписаний Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (далі Будапештшський меморандум), пунктами 1 та 2 якого передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, а також зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Таким чином, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 20 січня 2015 року в місті Донецьк Донецької області\~ внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved