Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

23 лютого 2018 року згідно із відбитком штемпеля на конвреті поштового відправлення Товариство з обмеженою відповідальністю "Служба миттєвого кредитування" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому\~просить суд\~стягнути з\~відповідача на\~свою користь\~заборгованість за\~кредитним договором\~в сумі\~50800 грн. (п'ятдесят тисяч вісімсот гривень 00 копійок) та судові витрати по справі на загальну суму 1779,62 грн., які складаються з 1762,00 грн - судовий збір, 17,62 грн - комісія банку. Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № 140930-140808 від 30 вересня 2014 року відповідачу було\~надано кредит\~у розмірі\~2000,00 грн зі сплатою\~відсотків за\~користування кредитом\~у розмірі730,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 13 жовтня 2014 року. Однак зобовязання за кредитним договором відповідач не виконав, станом на 31 січня 2018 року заборгованість за кредитним договором склала 50800 грн. (п'ятдесят тисяч вісімсот гривень 00 копійок) \~ в т.ч.: 2000,00 грн - заборгованість за кредитом, 560,00\~ грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 48240,00 грн - пеня. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав, просив суд розглянути справу за його відсутності за наявними доказами у справі, просив винести заочне рішення. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 140930-140808 згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача кредит у сумі 2000,00 грн зі сплатою\~відсотків за\~користування кредитом\~у розмірі730,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 13 жовтня 2014 року. Зобовязання передбачені кредитним договором відповідач не виконав. Станом на 31 січня 2018 року заборгованість за кредитним договором склала 50800 грн. (п'ятдесят тисяч вісімсот гривень 00 копійок) в т.ч.: 2000,00 грн - заборгованість за кредитом, 560,00\~ грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 48240,00 грн - пеня. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК). Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з нормою ст.526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено в ст.1050 ЦК. Якщо договором установлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК). Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 1, ч.2, ч. 3 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначене ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення. При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Конституційний суд України у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що кредитор вживав заходів щодо зменшення розміру заборгованості в тому числі і неустойки, зволікав зі зверненням до суду з позовом, строк виконання основного зобов'язання: сплата кредиту та процентів за користування кредиту, настав 13 жовтня 2014 року, позивач звернувся до суду із вимогою про повернення суми кредиту, процентів за його користування та пені лише - 23 лютого 2018 року, та враховуючи положення ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо балансу договірних прав та відносин, враховуючи те, що жодних збитків із неповеренням кредиту позивач не поніс, сума пені нарахована 48240,00 грн., що значно перевищує суму боргу за основними зобов'язаннями (2560,00 грн) більш ніж у 18 разів, тому суд зменшує розмір пені до розміру суми основного боргу - 2560,00 грн. Тобто, позовні вимоги є законними та обґрунтованими матеріалами справи, та підлягають частковому задоволенню. Так, з урахуваням зменшеного розміру пені, сума заборгованості становить 5120,00 грн (п'ять тисяч сто двадцять гривень 00 копійок). Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Віпдовідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Позивачем при зверенні до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, 135) сплачено судовий збір у ромірі 1762,00 грн із реквізитами отримувача: Центральний районний суд м. Миколаєва, р/р 31219206700006, код отримувача: 37992781, МФО 826013, призначення платежу: 101;38415356;22030101; судовий збір за позовом ТОВ СТК до [PERSON]Г./Центральний районний суд Миколаєва. Тобто, позивачем в порушення ч. 1 ст. 9 Закону України "Про судовий збір" сплачено су довий збір не за місцем розгляду справи, а тому сплачений судовий збір не підлягає розподілу судом при вирішенні справи. Сплачений судовий збір може бути повернути позивачу в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України "Про судовий збір". В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial