Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її зустрічного позову та відмовити ПАТ «Державний ощадний банк України» в задоволенні його позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Оскаржуваним рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. У рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором відновлюваної кредитної лінії №133 від 14 квітня 2005 року в сумі 228 489,68 грн, яка складається з несплаченого основного боргу по кредиту в розмірі 149 927,93 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту - 23 238,83 грн, відсотків за користування кредитом - 46 036,18 грн та пені за несвоєчасну сплату відсотків - 9 286,74 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок [ADDRESS], який належить на праві приватної власності [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів із зазначенням, що початкова ціна предмета іпотеки встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з будинку [ADDRESS]. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відмовлено у поновленні строку позовної давності та в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] про визнання договору відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору недійсними. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при нарахуванні пені за несвоєчасну оплату кредиту в розмірі 23 238,83 грн. та пені за несвоєчасну сплату відсотків 9 286,74 грн. не враховано п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, за яким позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки. Апелянт наполягає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, які були спричинені її необізнаністю щодо укладення її чоловіком [PERSON] договору кредитної відновлюваної лінії №133 від 14.04.2005 року, тяжкою хворобою чоловіка та їй не було відомо про судові рішення від 26.10.2009 року, 14.12.2009 року, 12.01.2010 року, якими стягнуто заборгованість з ВАТ «Племзавод «Тростянець» на користь [PERSON] На думку апелянта, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими спорудами, буде припинено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 4200 кв.м., яка належить відповідачу на підставі державного акту серія Ш-ЧН №002541 для ведення особистого підсобного господарства, яка до предмету іпотеки не входить, та вартість цієї землі при зверненні стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором врахована не буде. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» просить залишити без змін законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, оскільки відповідачі маніпулюють тлумачення кредитного та іпотечного договорів з метою уникнення відповідальності за непогашення заборгованості за кредитним договором. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільних справ №№ 2-78/2009, 2-970/2009, матеріали виконавчого провадження №5153538 по стягненню з [PERSON] на ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості по кредиту в сумі 193792 грн. 64 коп., кредитну справу [PERSON], обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Судом по справі встановлено, що 14 квітня 2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №133, за умовами якого банк надав позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 150 000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит в сумі 150 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 21 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надавався для споживчих потреб, строком на 60 місяців, з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 13 квітня 2010 року (т.1 а.с.10-13). В той же день, до договору відновлюваної кредитної лінії №133 від 14 квітня 2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладені додаткові договори на загальну суму 217 100,00 грн. із строком повернення суми отриманого кредиту 13 квітня 2010 року, а саме: (т.1 а.с.16,17,18): - додатковий договір №01, за яким банк надав відповідачу кредит (транш) у сумі 150 000,00 грн.; - додатковий договір №02, за яким банк надав [PERSON] кредит (транш) у сумі 35 000,00 грн.; - додатковий договір №03, за яким банк надав відповідачу кредит (транш) у сумі 32 100,00 грн.; Із метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору, 18 квітня 2005 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] уклали договір іпотеки, за умовами якого відповідач надав в іпотеку належний йому житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] загальною вартістю 106 645,00 грн. (т.1 а.с.13-15). Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2007 року стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по кредиту в сумі 149 927,93 грн., нараховані відсотки в розмірі 41916,27 грн., 1918,44 грн. в рахунок повернення держмита та 30,00 грн. за інформаційно-технічне забезпечення, а всього 193 792,64 грн. (т.1 а.с.19). З витребуваного та оглянутого в судовому засіданні апеляційного суду виконавчого провадження (№ за ЄДРВП 5153538) по стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості по кредиту в сумі 193792 грн. 64 коп. вбачається, що 30.10.2007 року відкрито виконавче провадження та відділом державної виконавчої служби Ічнянського районного управління юстиції стягнуто з пенсії боржника 5848,93 грн., з яких 1445,20 грн. не перераховані на користь банку з липня 2013 року та перебувають на казначейських рахунках в УДКСУ в Ічнянському районі, що підтверджується довідкою виконавчої служби від 19.03.2014 року. Виконавче провадження на час вирішення цього спору не закінчено. (т.3 а.с. 2,13-33). В листопаді 2012 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив в рахунок погашення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії №133 від 14.04.2005 року в сумі 228 489,68 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS]. Свої вимоги банк обгрунтовував тим, що [PERSON] добровільно не здійснює погашення заборгованості, з ВДВС Ічнянського районного управління юстиції надходять кошти в незначних розмірах та рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10.10.2007 року залишається невиконаним, в результаті чого станом на 05.08.2013 року заборгованість по кредитному договору складає 228 489,68 грн., з яких прострочений кредит - 149 927, 93 грн., відсотки за користування кредитом - 46 036,18 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 9 286, 74 грн., пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 23 238,83 грн. В грудні 2013 року [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» та, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним договір відновлювальної кредитної лінії №133 від 14.05.2005 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» та іпотечний договір від 18 квітня 2005 року посилаючись на ст.ст.203, 215 ЦК України. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що про укладання оскаржуваного кредитного договору їй стало відомо тільки в грудні 2012 року - після отримання рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2012 року та наголошує, що кредитні кошти її чоловіком були витрачені не в інтересах сім'ї, а для господарських потреб ВАТ «Племзавод «Тростянець» шляхом перерахування на відповідний рахунок підприємства. Перевіряючи відповідно до ст.213 ЦК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд враховує наступне. Згідно ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Доводи апелянта про порушення строку позовної давності в один рік щодо стягнення пені за несвоєчасну оплату кредиту в розмірі 23 238,83 грн. та пені за несвоєчасну сплату відсотків у розмірі 9 286,74 грн. спростовується розрахунком заборгованості. Із розрахунку заборгованості [PERSON] вбачається, що пеня за несвоєчасну оплату кредиту в розмірі 23 238,83 грн. нарахована з 31.08.2012 року по 31.07.2013 рік та пеня за несвоєчасну сплату відсотків у розмірі 9 286,74 грн. нарахована з 31.08.2012 року по 31.07.2013 рік, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України (т.1 а.с.152). Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.ч. 1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки договором відновлюваної кредитної лінії №133 від 14 квітня 2005 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], передбачено остаточний термін погашення кредиту 13 квітня 2010 року, то саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності, який закінчився 14 квітня 2013 року. Зустрічну позовну заяву [PERSON] подала до суду 02 грудня 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Апеляційний суд оцінює критично доводи апелянта про поважні причини пропуску строку позовної давності, враховуючи наступне. 15 квітня 2005 року секретарем виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Ічнянського району Чернігівської області засвідчено правильність підпису [PERSON] на її заяві, якою вона, діючи усвідомлено та на власний розсуд розпорядившись своїми правами, надала згоду на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] набутого в період шлюбу будинку [ADDRESS] для забезпечення кредиту в сумі 150 000,00 грн., отриманого в ВАТ «Державний ощадний банк України». Зазначена заява засвідчує волевиявлення [PERSON] та її згоду з умовами як іпотечного так і кредитного договорів (т.2 а.с.231). Відтак, матеріали справи містять достовірні і безспірні докази надання [PERSON] згоди 15 квітня 2005 року на передання в іпотеку спірного житлового будинку та із змісту вказаної заяви вбачається, що надаючи згоду на передання в іпотеку житлового будинку [PERSON] було відомо про договір відновлюваної кредитної лінії від 14 квітня 2014 року, укладений її чоловіком. Отже, доводи апелянта про те, що вказана заява надана [PERSON] на один день пізніше від укладеного її чоловіком 14.04.2005 р. кредитного договору, та про те, що вона не знала про отриманий чоловіком кредит, не грунтуються на матеріалах справи і не можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду. Окрім того, на а.с.231 оглянутої в судовому засіданні апеляційного суду цивільної справи №2-78/2009 та на а.с.29,106 цивільної справи №2-970/2009 містяться рекомендовані поштові відправлення на ім'я [PERSON], які вручені особисто дружині відповідача - [PERSON], що також свідчить про її обізнаність про розгляд в судовому порядку спору про стягнення заборгованості з ВАТ «Племзавод «Тростянець» на користь [PERSON] у 2009-2010 роках. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] з 25.02.1973 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, разом проживають по [ADDRESS] Ічнянського району, з 20.02.1989 року [PERSON] працює директором ВАТ «Племзавод «Тростянець», а [PERSON] з 02.09.1972 року здійснювала облік фінансово-господарської діяльності вказаного підприємства на посаді бухгалтера (т.1 а.с.156,211, т.2 а.с.12-14, т.3 а.с.47). Сукупність вищевказаних обставин спростовують твердження [PERSON], що про укладання оскаржуваного кредитного договору їй стало відомо тільки в грудні 2012 року. З оглянутої в судовому засіданні апеляційного суду кредитної справи [PERSON] вбачаються наступні обставини справи (т.2 а.с.216-232). Згідно до видаткових касових ордерів № 1 від 14 квітня 2005 року отримувачем кредиту є [PERSON], а не ВАТ «Племзавод «Тростянець». 14 квітня 2005 року кредит отримав [PERSON] у Ічнянському відділі «Ощадбанк» №3260 в розмірі 150 000,00 грн., а також за видатковим касовим ордером № 03 отримано 35 000,00 грн., за видатковим касовим ордером № 04 - 32 100,00 грн. (т.2 а.с.188-189). Окрім того, згідно до кредитної заявки від 14 квітня 2005 року кредит отримував саме [PERSON] як фізична особа для споживчих потреб, а не для господарських цілей ВАТ «Племзавод «Тростянець». (т.2 а.с.217-218). Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії №133 від 14 квітня 2005 року з підстави, що [PERSON], як дружина позичальника, не надавала згоди на укладення такого кредитного договору. Положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Виходячи із сукупності обставин даної справи, апеляційний суд вважає, що заслуговують на увагу доводи апелянта про припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно до п.п.1.2, 1.3, 1.4 предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок з відповідними господарськими спорудами по [ADDRESS]. Вказана нерухомість є власністю іпотекодавця і належить на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Тростянецькою сільською радою Ічнянського району 14 квітня 2005 року за № 98. Будинок, що є предметом іпотеки цегляний під літерою «А-1», житлова площа 99,3 кв.м., загальна площа 227,4 кв.м. розміщений на земельній ділянці розміром 4200 кв.м. На цій же земельній ділянці знаходиться сарай під літерою «Б-1», літня кухня під літерою «В-1», погріб під літерою «Пг», гараж під літерою «Г-1», огорожа під літерою «N-1». Згідно витягу №7005152 з реєстру прав власності на нерухоме майно, що виданий Ічнянським районним бюро технічної інвентаризації 14.04.2005 року, вартість будинку та споруд, що є предметом договору іпотеки складає 106 645,00 грн. Відповідно до ст.6 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення іпотечного договору) у разі передачі в іпотеку будівлі (споруди) іпотека також поширюється на належну іпотекодавцю на праві власності земельну ділянку або її частину, на якій розташована відповідна будівля (споруда) і яка необхідна для використання цієї будівлі (споруди) за цільовим призначенням. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, якщо в іпотеку передається будівля (споруда), яка розташована на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності, то іпотека поширюється й на належну іпотекодавцю земельну ділянку або її частину, на якій розташована відповідна будівля (споруда). Разом з тим, земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок на момент укладення договору іпотеки та на час вирішення спору перебуває у приватній власності [PERSON], що підтверджується державним актом серія Ш-ЧН №002541 від 04 квітня 1996 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,42 га в с. Тростянець і має цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства (т.3 а.с.28). При цьому договір іпотеки щодо земельної ділянки між сторонами укладений не був та не визначений розмір земельної ділянки, який необхідний для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно ст.6 ЗК України (в редакції 1990 року) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства. Згідно листа Державного комітета по земельних ресурсах № 14-22-4/2080 від 05.04.2002 року поняття "особисте підсобне господарство" (ст.56 ЗК України в редакції 1990 року) та "особисте селянське господарство" (ст.33 ЗК України в редакції 2001 року) за змістом тотожні. Як зазначено в п.15 розділа Х «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2016 року, не допускається купівля-продаж або іншим чином відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст.120 ЗК України, 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Таким чином, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими спорудами буде припинено право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка предметом іпотечного договору не є, та її вартість при зверненні стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором врахована не буде, що призведе до порушення прав [PERSON] Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час укладення договору іпотеки 18 квітня 2005 року не передбачалося укладення договору іпотеки і на земельну ділянку, оскільки ч.5 ст.6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час укладення іпотечного договору) прямо передбачає можливість передачу в іпотеку земельної ділянки. Окрім того, не визначено розмір земельної ділянки, який необхідний для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], яка буде відчужена в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, а відчуження земельної ділянки понад розміри, необхідні для обслуговування садиби, також призведе до грубого порушення права власності на землю [PERSON], що є неприпустимим. Висновком експертного будівельно-технічного дослідження № С-4101 від 20 березня 2014 року, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, встановлено, що ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] що належить [PERSON] становить на час вирішення цього спору 261 510,00 грн. (т.2 а.с.164-175). Сукупність обставин даної справи свідчить, що початкова ціна предмета іпотеки для її подальшої реалізації визначена сторонами відповідно до іпотечного договору від 18 квітня 2005 року в розмірі 106 645,00 грн., проте зазначена вартість не є об»єктивною, оскільки станом на 20 березня 2014 року ринкова вартість житлового будинку збільшилась та складає 261510,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, для забезпечення зобов»язань за кредитним договором № 133 від 14.04.2005 р. фізичної особи [PERSON], було укладено договір застави від 21 квітня 2005 року між ВАТ»Державний ощадний банк України» та ВАТ «Племінний завод «Тростянець» з передачею у заставу належного заставодавцеві рухомого майна - предмета застави, визначеного у п. 1.2 цього договору (а.с. 213-215 т.2). На виконання ухвали господарського суду Чернігівської області від 11.02.2014 року оголошено аукціон з продажу рухомого майна, що належить підприємству банкруту ВАТ «Племзавод «Тростянець» на 24 березня 2014 року із початковою вартістю лота 211 628,68 грн. без можливості її зниження в ході аукціону. Однак, 24 березня 2014 року аукціон проведений не був, в зв'язку із відсутністю заяв на участь у аукціоні та призначено наступне проведення аукціону з реалізації заставного майна на 16 травня 2014 року. Таким чином, на момент розгляду даної справи рухоме майно, яке перебуває у заставі на підставі договору застави від 21 квітня 2005 року, укладеного між ВАТ ««Державний ощадний банк України» та ВАТ «Племінний завод «Тростянець» в особі голови правління [PERSON] нереалізовано (т.1 а.с. 215, т.2 а.с.15,16-17,18 т.3 а.с.12). Відтак, кредитні зобов»язання [PERSON] згідно позову у сумі 228489,68 грн. забезпечені іпотечним нерухомомим майном вартістю 261510,00 грн. та нереалізованим заставним рухомим майном вартістю 211628,68 грн., що разом складає 473138,68 грн., що більш ніж удвічи перевищує суму боргу. Враховуючи викладене, апеляційний суд позбавлений можливості дати об»єктивну оцінку оцінку співмірності суми заборгованості за кредитним договором та вартості іпотечного майна, оскільки у вартість іпотеки входить лише вартість житлового будинку з надвірними спорудами, яка станом на 20 березня 2014 року складає 261 510,00 грн., а розмір та вартість земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка буде відчужена у разі звернення стягнення на вказаний житловий будинок не визначено, в натурі така земельна ділянка не винесена. Проте, вказана обставина не свідчить про те, що договір іпотеки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та апелянтом не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду жодних належних та допустимих доказів, які в розуміння ст.215 ЦК України слугували підставою недійсності договору відновлювальної кредитної лінії №133 від 14 квітня 2005 року та іпотечного договору від 18 квітня 2005 року. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» дотримана процедура письмового попередження відповідачів за первісним позовом про звільнення їх з житлового будинку. Згідно довідки виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Ічнянського району №181 від 25.08.2013 року по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.156, 168,169). 02.08.2012 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направив [PERSON], [PERSON], [PERSON] письмову вимогу про звільнення в добровільному порядку протягом одного місяця житлового приміщення по [ADDRESS] яке відповідачі отримали 03.08.2012 року, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями (т.1 а.с. 35,36,37,38,39,40). Враховуючи, що виконавче провадження не закінчено, заставне рухоме майно не реалізоване, апеляційний суд приходить до висновку, що ПАТ «Державний ощадний банк України» передчасно заявив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відповідно і вимоги банку про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] із займаного житлового будинку є також передчасними. Зазначені обставини не були взяті до уваги та не досліджені судом першої інстанції, що призвело до передчасного задоволення первісного позову ПАТ «Державний ощадний банк України», однак суд першої інстанції давши вірну оцінку зібраним у справі доказам обґрунтовано зазначив про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] За таких обставин, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а також в частині стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судового збору по 761,63 грн. підлягає скасуванню, в задоволенні позовних вимог банку необхідно відмовити. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, як таке, що відповідає встановленим по справі обставинами та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Outcome: partial