Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рогатинського районного суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. У позовній заяві зазначено, що відповідач по справі є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. 20 квітня 2007 року шлюб між сторонами було розірвано. З 2007 року дитина проживає з матір'ю, перебуває на її вихованні та утриманні. Відповідач не піклується про сина, не створює дитині належних умов для проживання. Просила позов задовольнити повністю. Вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів у сумі 500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні позивачка, представник позивачки позовні вимоги підтримали повністю. Пояснили, що син фактично не знає свого батька. [PERSON] не приїжджає до дитини, не телефонує синові, не надає жодної допомоги на утримання сина. Дитина навчається в восьмому класі Жовчівської ЗОШ І-ІІ ступенів, потребує матеріальної підтримки батька. Просили позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач позов визнав повністю про що напраив на адресу суду письмову заяву. У судове засідання не прибув, направив на адресу суду письмове клопотання про слухання справи у його відсутності. Представник служби у справах дітей [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Пояснила, що на даний час відповідач проживає окремо від дитини, не цікавиться сином, не займається його вихованням, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, проживає у Дніпропетровській області. Коміся з питань захисту прав дитини Рогатинської районної державної адміністрації прийшла до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Просила позов задовольнити. Позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти у твердій грошовій сумі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, вислухавши доводи позивачки, представника позивачки, представника служби у справах дітей, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON],[INFO], що підтверджується свідоцтвом про народженя серія [NUMBER], виданим 15 квітня 2004 року виконавчим комітетом Данильченської сільської ради Рогатинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано 20 квітня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Рогатинського районного управління юстиції Івано-Франківської області. що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданим 20 квітня 2007 року. Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище [PERSON]. 10 березня 2009 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] Після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], виданим 10 березня 2009 року виконавчим комітетом Данильченської сільської ради. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Рогатинської районної державної адміністрації №20 від 14 червня 2018 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків підтверджується довідками №164,165, виданими 04 червня 2018 року виконавчим комітетом Жовчівської сільської ради, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання №12 від 04 червня 2018 року згідно яких неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю, навчається у 8 класі, вихованням дитини займається мати та вітчим. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 дано роз'яснення, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які дані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім способом дії на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Навіть факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. За наведених вище в рішенні обставин і доказів суд приходить до висновку, що відповідач, як батько, тривалий час, з 2007 року ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню сина, не проявляє щодо дитини батьківської турботи. Не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на фізичний розвиток неповнолітнього [PERSON], як складову виховання. Батько свідомо нехтує своїми обов'язками про що свідчить і визнання позову про позбавлення батьківських прав. Судом встановлено, що позбавлення [PERSON] батьківських прав не буде суперечити інтересам дитини, оскільки дитина проживає разом з матір'ю, вітчимом, малолітніми братом і сестрою. Вітчим [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, місцем роботи, виховує усіх трьох неповнолітніх дітей. Дані обставини підтверджуються довідкою-характеристикою Жовчівської сільської ради, характеристикою ДП "Рогатинське лісове господарство". За встановлених у судовому засіданні обставин позов в частині позбавлення батьківських прав підлягає до задоволення. За ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.3 ст.166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України обов'язок надавати утримання неповнолітнім дітям, які не досягли 18 років, покладається рівною мірою на обох батьків. Неповнолітні діти не здатні самі здобувати кошти для існування. Обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дітей - моральний обов'язок і найважливіший правовий обов'язок їх батьків. При ухиленні від його виконання необхідні кошти можуть бути стягнуті за рішенням суду. За частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За ст.182 Сімейного кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 01 липня 2018 року визначено в сумі 1944 грн., з 01 грудня 2018 року розмір прожиткового мінімуму становитиме 2027 грн. Відповідачем не надано суду доказів щодо наявності у нього інших утриманців, визнання його непрацездатним. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.У разі задоволення позову - на відповідача. У п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз'яснено, що у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону N 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Outcome: approved