Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, про виділ частки із спільної сумісної власності, набутої сім'єю у незареєстрованому шлюбі у зв'язку зі смертю колишньої дружини, визнання права на ? частку нерухомого майна. За клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON], ухвалою суду від 14 вересня 2016 року [PERSON] та [PERSON] було залучено співвідповідачами по справі (а.с.102-103). 10 жовтня 2016р. позивач [PERSON] подав уточнену позовну заяву до [PERSON] та [PERSON], третя особа: П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, про виділ частки із спільної сумісної власності, набутої сім'єю у незареєстрованому шлюбі у зв'язку зі смертю колишньої дружини, визнання права на ? частку нерухомого майна. Дана уточнена позовна заява була приєднана до матеріалів справи ухвалою суду від 07.11.2016р. (а.с.143-144). Свою уточнену позовну заяву позивач [PERSON] обґрунтовує наступним. 18.11.2015 року внаслідок смерті колишньої дружини - [PERSON] відкрилась спадщина за законом, яка складається з однокімнатної квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 02.07.1998р. за [NUMBER]. З 1976 року по 02.06.1983 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з померлою та проживали вони в належній позивачу на праві власності однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. З метою поліпшення житлових умов позивач [PERSON] та його померла дружина вирішили придбати другу однокімнатну квартиру, у зв'язку з чим [PERSON] набула членство в ЖБК «Темп-7». Згідно довідки виконкому Київської міської ради від 29.04.1983 року за №2773/5 [PERSON] була поставлена на облік до вступу в ЖБК задля отримання однокімнатної квартири. В подальшому їм було повідомлено, що перебуваючи у шлюбі, вони не зможуть отримати у власність другу квартиру, оскільки ст. 101 ЦК УРСР, яка була чинна на той час, передбачала, що в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру. А тому, за порадою юристів, померла [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу та рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Розірванню шлюбу мало фіктивний характер та було пов'язане з необхідністю поліпшення житлових умов їх сім'ї, шляхом отримання другої квартири в будинку ЖБК з можливістю подальшого обміну двох однокімнатних квартир на двох або трьох кімнатну квартиру в іншій частині міста. З часу фіктивного розірвання шлюбу до кінця 1992 року позивач [PERSON] та померла продовжували проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу в належній позивачу квартирі, де померла [PERSON] була зареєстрована у встановленому на той час порядку. Згідно витягу з рішення Київської міської ради від 20.09.1983 року №1583 вбачається, що виконком КМР погодився з пропозицією житлової комісії виконкому міськради та затвердив рішення загальних зборів членів ЖБК «Темп-7» про прийняття [PERSON] членом кооперативу та закріпленням за нею, належної на той час позивачу, однокімнатної квартири [ADDRESS] без видачі ордера на цю квартиру. 13.12.1983р. на ім'я померлої [PERSON] був виданий ордер за №415 на право заняття однокімнатної квартири [ADDRESS]. Після отримання ордеру ще півроку було витрачено на капітальний ремонт спірної квартири, який позивач виконував особисто та закінчивши його, разом з сім'єю (позивач, його син та померла [PERSON]) переселились до неї, а квартиру під №3 в цьому ж будинку здавали квартирантам. У вказаний період позивач та його дружина [PERSON] працювали, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, були пов'язані спільним побутом та мали один перед одним взаємні права та обов'язки, передбачені діючим на той час законодавством та одночасно не перебували у шлюбних стосунках з іншими особами, разом виховували сина позивача [PERSON], якому померла замінила рідну матір. Під час спільного проживання позивача та померлої [PERSON] за спільні кошти була придбана спірна квартира, тому ця квартира є спільною власністю. Згідно довідки ЖБК «Темп-7» від 13.04.1998р. пайовий внесок за вищевказану квартиру в розмірі 2935,00крб. був повністю внесений ними до 30.04.1987р. При цьому, згідно довідки ЖБК «Темп-7» від 30.04.2016р. особисто позивачем після фіктивного розірвання шлюбу був внесений пайовий внесок за спірну квартиру в сумі 479,89 грн. З огляду на викладене, позивач [PERSON] просить встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу з [PERSON] в період з 02.06.1983 року по грудень 1992 року. Визнати квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено на спадкодавця [PERSON], померлу [INFO], як придбану за рахунок пайових внесків під час спільного проживання позивача та померлої [PERSON] однією сім'єю без шлюбу, об'єктом права їх спільної сумісної власності. Визнати за позивачем право власності на ? частку спадкового майна, що відкрилась після смерті колишньої дружини [PERSON], набутого позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] під час їх спільного проживання однією сім'єю у незареєстрованому шлюбі у вигляді ? частки квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 07 листопада 2016р. відповідача - Київську міську раду було виключено з кола відповідачів (а.с.143-144). Ухвалою суду від 07 листопада 2016р. прийнято до сумісного розгляду зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с.141-142). Зустрічну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] обґрунтовують наступним. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями третьої черги спадкодавця [PERSON]: позивач за зустрічним позовом [PERSON] є племінником спадкодавця [PERSON] та сином її рідного брата [PERSON], а позивач за зустрічним позовом [PERSON] є також племінником спадкодавця та сином її рідної сестри [PERSON] за відсутності оригіналів документів про право власності на нерухоме майно, позивачам за зустрічним позовом було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, згідно постанов від 08 вересня 2016 року та 01 серпня 2016 року. А тому просять визнати в порядку спадкування право спільної часткової власності на ? частки в нерухомому майні - однокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] та визнати в порядку спадкування право спільної часткової власності на ? частки в нерухомому майні - однокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] В задоволенні первісного позиву відмовити, оскільки твердження [PERSON] є надуманими, оскільки останній розлучився з спадкодавцем до того, як вона набула у власність квартиру [ADDRESS]. Спільного бюджету [PERSON] з померлою не вели, в догляді покійна не мала потреби, оскільки часто спілкувалась з ріднею та приїжджала в гості. На момент смерті [PERSON] також не проживав разом з спадкодавцем та дізнався через декілька днів про її смерть від працівників міліції. Крім того, на думку [PERSON] та [PERSON], за законом не передбачено вступ у спадщину позачергово, а [PERSON] має право претендувати на четверту чергу у спадкуванні. За наявності спадкоємців попередньої (третьої) черги [PERSON] не набув права на спадкування майна, а тому відсутня необхідність встановлення факту, що має юридичне значення. В судовому засіданні позивач за основним позовом [PERSON] та його представник підтримали позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просили її задовольнити, в зустрічному позові - відмовити. Відповідачі за основним позовом та їх представник в судовому засіданні підтримали свій зустрічний позов та просили про його задоволення, в задоволенні основного позову [PERSON] просили відмовити. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши пояснення позивач за основним позовом [PERSON], його представника, відповідачів за основним позовом [PERSON], [PERSON] та їх представника, а також свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] (а.с.11). Відповідно до копії рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 1983 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 02 червня 1983 року зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). Відповідно до копії заяви від 10 травня 1983р., [PERSON] подала заяву про вступ до ЖБК «Темп-7» та зазначено, що колишній чоловік [PERSON] залишається проживати на попередній житловій площі. Відповідно до копії витягу з рішення №1531 від 20.09.1983р., виконком Київської міської ради народних депутатів закріпив квартиру [ADDRESS] [PERSON], одиначці (а.с.14). Відповідно до довідки ЖБК «Темп-7» від 30.04.2016р., [PERSON] в рахунок погашення позики за період з 01.07.1983р. по 01.01.1984р. вніс кошти в сумі 479,89 крб. В подальшому, за 1984-1987р.р. позику погашала [PERSON] Дана довідка не може бути прийнятя судом як доказ, оскільки остання не підтверджує сплату коштів як [PERSON] так і [PERSON] за квартиру [ADDRESS] також в копії журналу особових рахунків ЖБК «Темп-7» не підтверджується сплата коштів за спірну квартиру (а.с.15-18). Відповідно до копії обмінного ордеру від 13 грудня 1983 року, [PERSON] дозволено вселитись в квартиру 74 по пр. Ворошилова, (Лісовому) 17-А в м. Києві (а.с.19). В позовній заяві позивач [PERSON] просить встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу з [PERSON] з 02.06.1983 року по грудень 1992 року. В підтвердження своїх вимог, [PERSON] зазначає, що з 1976 року по 02.06.1983р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Однак, згідно копії рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 1983 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.12). В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який свідчив, що померла [PERSON] замінила йому рідну матір, про офіційне розлучення батька з [PERSON] в 1983 році дізнався лише нещодавно та вважав, що їх розлучення відбулось приблизно на початку 90 років. Суд не приймає до уваги надані свідчення [PERSON], оскільки вважає, що даний свідок зацікавлений у розгляді даної цивільної справи. Також суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], які є дружинами відповідачів за основним позовом [PERSON] та [PERSON], відповідно, оскільки вважає, що дані особи теж зацікавлені в розгляді вищевказаної цивільної справи. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порушення [PERSON] питання про встановлення факту проживання однією сім'єю фактично пов'язується з вирішенням спору з права спільної сумісної власності між ним та [PERSON] на набуте, на думку позивача за основним позовом, за час спільного проживання майно. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно приписів ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до п.1 розділу УП «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Пунктом 6 Прикінцевих положень до Сімейного кодексу визначено, що Сімейний кодекс України не має зворотної сили. Це означає, що він не може поширюватися на відносини, які виникли до цього моменту. Отже, положення ст.74 СК України щодо права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, застосовуються лише до відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до п.5 ст.273 ЦПК України в редакції від 18 липня 1963 року, чинної на час виникнення правовідносин, суд розглядає справи про встановлення перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 Постанови від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. З огляду на викладене, суд позбавлений права встановлювати факт проживання однією сім'єю без шлюбу [PERSON] та [PERSON] саме в період з 02.06.1983 року по грудень 1992 року. Що стосується визнання квартири [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності, то в даному випадку слід виходити з наступного. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» від 12.06.1998р., судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. N20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" визначено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"). Відповідно до довідки виданої ЖБК «Темп-7» від 13.04.1998р., пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] повністю сплачено 30 квітня 1987 року в розмірі 2935,00 крб. (а.с.25). Також в матеріалах справи міститься оригінал квитанції №59 від 17 червня 1983 року, що підтверджує сплату пайового внеску [PERSON] в розмірі 1971,00 крб. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 02 липня 1998 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та зареєстрована в БТІ на праві власності і записана у реєстрову книгу за реєстровим номером №911/30525 16 липня 1998 року (а.с.21). Отже, пайовий внесок за спірну квартиру померлою [PERSON] був повністю сплачений 30 квітня 1987 року, а шлюб між нею та [PERSON] був розірваний рішенням суду від 14 лютого 1983 року. З урахуванням ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» станом на 30 квітня 1987 року (повної сплати пайового внеску), померла [PERSON] та [PERSON] не були членами сім'ї. З огляду на викладене, суд вважає, позовну заяву [PERSON] необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що 12.12.2017р. відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяву про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивачем [PERSON] не пропущений строк звернення до суду, оскільки колишня дружина померла [INFO]. Враховуючи довідку ЖБК «Темп-7» від 13.04.1998р., в якій визначено, що пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] повністю сплачено 30 квітня 1987 року [PERSON], тобто з моменту повного внесення пайового внеску позивачем [PERSON] протягом майже 19 років не оспорювалось право, на думку позивача, щодо спільної сумісної власності на спірну квартиру, що дає також підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо визнання спірної квартири спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права спільної часткової власності в порядку спадкування за законом по ? частці квартири [ADDRESS], слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно матеріалів спадкової справи №220/2016, 12 лютого 2016 року [PERSON] звернувся подав заяву про прийняття спадщини, 11 березня 2016 року [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини (а.с.207-209). Отже, [PERSON] та [PERSON] звернулись з заявами про прийняття спадщини у визначений ст.1270 ЦК України строк. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною 3 ст.1266 ЦК України передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. З копії спадкової справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є племінником померлої [PERSON] Даний факт сторонами в судовому засіданні не оспорювався. 01 серпня 2016р. державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А. винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну йому частку в спадковому майні, що належало померлій [INFO] - [PERSON] (а.с.264). 08 вересня 2016р. державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дем'яносовою В.Ф. винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну йому частку в спадковому майні, що належало померлій [INFO] - [PERSON] (а.с.266). Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як передбачено у п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 4.12 глави 10 Порядку вчення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Тому, нотаріусами П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори було винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.08.2016р. та 08.09.2016р., у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивачі) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля [PERSON] та [PERSON] щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб, що суперечить вищевказаній презумпції. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивачі за зустрічним позовом належним чином прийняли спадщину після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не можуть оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позову про визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом по 1/2 частині квартири [ADDRESS]. Оскільки в зустрічній позовній заяві позивачі за зустрічним позовом не ставили питання щодо стягнення витрат по сплаті судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд не вирішує питання щодо стягнення понесених судових витрат з відповідачів за зустрічним позовом.

Outcome: approved