Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

18.08.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] однією сім`єю із [PERSON] , померлим [INFO] , за адресою [ADDRESS] , починаючи з 2000 року по 11.06.2006; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , право на земельну частку (пай) КСП «Іскра», загальною площею 6,21 га в умовних кадастрових гектарах за рахунок невитребуваних земельних часток (паїв), нерозподілених земель КСП «Іскра», земель резерву або запасу сільськогосподарського призначення комунальної власності Золочівської селищної ради Харківської області. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що померлому [PERSON] за життя належало право на земельну частку (пай) на підставі сертифіката. Звернувшись до Золочівської ДНК із заявою про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину позивач отримав відмову, оскільки відсутні документи що підтверджують родинний зв`язок спадкоємця зі спадкодавцем. [PERSON] був вітчимом позивача, який без реєстрації шлюбу проживав з матір`ю позивача з 1965 року, інші спадкоємці відсутні. В результаті авторозподілу справу передано судді Черновій О.В. Ухвалою судді від 20.08.2021 провадження по справі відкрито в загальному позовному провадженні, призначено підготовчий розгляд справи за участю сторін. Витребувано докази. 31.08.2021 із Золочівської ДНК Харківської області до суду надійшли витребувано докази. Ухвалою суду від 21.10.2021 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснив, що [PERSON] його вітчим, який був цивільним чоловіком його матері. Проживали вони разом однією сім`єю починаючи з 2000 року за його адресою в [ADDRESS] . Мати померла в 2004 році, вони залишилися проживати разом до смерті [PERSON] .. Він вважав його своїм батьком, вони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільно розпоряджалися ним. При житті доглядав його та здійснив поховання. Інших родичів в нього не було, син загинув. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як відсутні документи, підтверджуючі родинний зв`язок зі спадкодавцем. Представник Золочівської селищної ради Канівець Л.В. надіслав клопотання про слухання справи за відсутності їх представника. Із Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області до суду на виконання вимог ухвали від 20.08.2021 надійшла копія спадкової справи після [PERSON] , померлого [INFO] . Суд, заслухавши пояснення позивача, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. [INFO] у віці 66 років у селі Уди Золочівського району Харківської області помер [PERSON] , про що 13 червня 2006 року Удянською сільською радою Золочівського району Харківської області складено актовий запис № 22 та видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . З довідок старости Одноробівського старостинського округу Золочівської селищної ради Пуніної О. від 05.07.2021 № 14.7-05-06/196 вбачається, що [PERSON] дійсно був не зареєстрований, але фактично проживав з 2000 року з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з яким вели спільне господарство і який здійснював догляд за [PERSON] до дня його смерті, що підтверджується і складеним актом від 05.07.2021 депутата Золочіввської селищної ради Белінським Ю.В. та сусідами [PERSON] , [PERSON] та довідкою головного спеціаліста Удянського старостинського округу В.А. Мигалевич від 25.06.2021 № 155. Згідно архівної довідки № 0221/3646 від 29.07.2021 в архівному фонді колгоспу «Іскра», КСП «Іскра» у книзі обліку трудового стажу та заробітку колгоспника значиться [PERSON] з листопада 1969 по грудень 1998. З 01.01.1999 не працює, у зв`язу з виходом на пенсію. Згідно з повідомленням начальника відділу № 3 Управління у Богодухівському районі [PERSON] від 30.07.2021 № 2/443-21 державний акт на право колективної власності КСП «Іскра» Удянської сільської ради Золочівського району Харківської області серії ХР-13-00-000530 був зареєстрований та виданий 23 квітня 1996 року. Громадянин [PERSON] включений до списку громадян-членів КСП «Іскра», який додається до Державного акту за № 207. Сертифікат на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Іскра» на ім`я [PERSON] був виготовлений - серія ХР № 0075183, зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів 24.11.1997 за № 183, підпис про отримання сертифікату відсутній. Розмір земельної частки (паю) КСП «Іскра» на одну особу складає 6,21 в умовних кадастрових гектарах. Вартість земельної частки (паю) загальною площею 6,21 в умовних кадастрових гектарах станом на 01.01.2021 становить 207376,31 грн. Ухвалою суду від 20.08.2021 були витребувані із Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області копія спадкової справи після [PERSON] . Згідно належним чином завіреної копії спадкової справи № 195/2019, Золочівською державною нотаріальної конторою Харківської області, 23 травня 2019 року заведена спадкова справа №195/2019, після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] до нотаріальної контори за вх. № 582 надійшла заява [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] . Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 23.05.2019, винесеною державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козелько Т.М., в порядку виконання державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області, [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , - відмовлено, оскільки на час відкриття спадщини відсутні документи, які підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавцем. Свідок [PERSON] зазначив, що він сусід позивача, який проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] починаючи з 2000 року та до їх смерті у 2004 та 2006 роках відповідно. Проживали як члени сім`ї, позивач називав [PERSON] батьком, вели спільне господарство, святкували разом свята, приходили до нього в гості, як одна сім`я. За [PERSON] доглядав позивач, після смерті поховав його. Про інших родичів нічого не відомо, нікого не бачила і нічого не чула. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. За змістом пунктів 3.21., 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. При цьому, відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця та навпаки, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктами 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року встановлено, що, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 якщо постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. За таких обставин на підставі досліджених доказів, суд доходить висновку, що позивач [PERSON] мав підстави для звернення до суду, бо у поза судовому порядку встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час її смерті немає можливості. Позивачем доведено, що він дійсно проживав з [PERSON] на час його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Інших осіб, які заявляли б свої права на спадкове майно, судом не виявлено. Відтак, порушене право підлягає захисту у обраний заявником спосіб, шляхом встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів KСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на право колективної власності на землю. Згідно до ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, громадяни, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідност. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно ч. 3ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціямпередбачена видача сертифікатів на право на земельну частку. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно дост. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановленихКонституцією Українита іншими законами. Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська рада чи рай держадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень) або про коригування проекту землеустрою організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Порядок проставляння відмітки про перехід права власності затверджений Постановою КМУ від 06.05.2009 року № 439. Згідно приписів ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України). Згідно постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004р. №7 - Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно пунктів 10 Постанови Пленуму ВС України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У п.11. постанови Пленуму зазначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) то сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п.п. 16, 17 розділу Х «Перехідних положень» Земельного Кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно п.3.5. роз`яснень ВСУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] отримав сертифікат на право на земельну частку (пай), однак після його смерті у спадкоємця [PERSON] немає можливості прийняти спадщину, тому для реалізації права на спадкування за позивачем слід визнати право на спадкове майно. Так, позивач, виходячи з наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказу Мін`юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Закону України «Про нотаріат» позбавлений можливості оформити спадщину нотаріально, в зв`язку з чим порушені права підлягають захисту в обраний позивачем спосіб, що відповідає допущеному порушенню. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved