Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що в період часу з 18.04. 2011 року по 12.09.2019 року він перебував у трудових правовідносинах із відповідачем. 12 вересня 2019 року позивача було звільнено з ТОВ "СРЗ" за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Також зазначив, що на час звільнення роботодавець не виплатив заборгованість по заробітній платі у розмірі 16531,09 гривень та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3324,90 гривень, хоча мав би розрахуватися із позивачем в день звільнення. Оскільки розрахунок із позивачем не був проведений, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 13.09.2019 року по 05.03.2020 року у розмірі 23225,95 гривень. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 16531,09 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.09.2019 року по 05.03.2020 року у розмірі 23225,95 гривень, а також компенсацію за невикористану відпустку за період з 18.04.2019 року по 12.09.2019 року у розмірі 3324,90 гривень. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 13.03.2020 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовський судноремонтний завод" про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку залишено без руху. У визначений судом строк позивачем було усунуто зазначені в ухвалі недоліки та сплачено судовий збір. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 25.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивачу вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи. Судовим повідомленням, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Азовський судноремонтний завод" своєчасно та належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку. При цьому відповідач в особі генерального директора ТОВ "СРЗ" [PERSON] скористався своїм право на подачу відзиву на позовну заяву, в якій зазначив, що дійсно на підприємстві ТОВ "СРЗ" виникли труднощі із дотриманням строків виплати заробітної плати, з початку 2019 року. Також зазначено, що станом на 15.04.2020 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] повністю погашена. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час розрахунку та моральної шкоди зазначив, що розрахунок виконаний позивачем не відповідає вимогам Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, а відтак не може бути прийнятий судом до уваги. Стосовно вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку відповідач не зазначив своїх доводів. Вважав позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Перешкод для розгляду справи немає. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач в період з 18.04.2011 року по 12.09.2019 року працював на ТОВ "СРЗ". 12.09.2019 року позивача звільнено з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. (а.с.5-10) З розрахункового листа за вересень 2019 року, виданого на ім`я позивача [PERSON] встановлено, що ТОВ "СРЗ" мала заборгованість перед ним у розмірі 16531,09 гривень. Вказана сума складається з заробітної плати за вересень 2019 року, індексації заробітної плати, соціальної доплати та компенсації відпустки. (а.с.13) Одночасно суд звертає увагу на те, що позивачем [PERSON] надано розрахунок поточного банківського рахунку, виконаного Відділенням № 12 ПУМБ в м. Маріуполь, з якого вбачається надходження 28.12.2019 року на рахунок позивача грошової суми у розмірі 800,00 гривень з позначкою "виплата ТОВ "СРЗ". Крім того з платіжного доручення №2116 від 15.04.2020 року слід, що відповідач ТОВ "СРЗ" перерахувало [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 15717,09 гривень, що загалом складає 16517,09 гривень, яка дорівнює заробітній платі, яку мав би сплатити відповідач позивачу в день його звільнення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 16531,09 гривень, яка на час розгляду справи погашена позивачу, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Стосовно стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 18.04.2019 року по 12.09.2019 року, то суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До фонду додаткової заробітної плати, зокрема, відносяться оплата за невідпрацьований час, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. (п. 2.2.12. Інструкції № 114/8713) При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Оскільки предметом даного спору є саме виплата компенсації за невикористані щорічні відпустки, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в обґрунтування позову позивачем додано лише розрахунок компенсації за невикористану відпустку, одночасно із цим позивачем надано розрахунковий лист, виданий на його ім`я за вересень 2019 року, в якому зазначено, що ТОВ "СРЗ" проведено обрахування компенсації відпустки, яка складає 3688,63 гривень, при цьому вказана сума увійшла до загальної суми заборгованості по заробітній платі. (а.с.13) Таким чином, вказаній вимоги позивача належним чином не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт був визнаний відповідачем та підтверджено відповідними довідками, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто з 13.09.2019 року по день фактичного розрахунку, а саме 15.04.2020 року. Отже визначаючи кількість робочих днів, перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем, суд не погоджуючись із ним, проводить розрахунок із 13.09.2019 року, з урахуванням неповного робочого тижня підприємства відповідно до наказів №238 від 22.08.2019 року, №247 від 05.09.2019 року, №284 від 31.10.2019 року, №306 від 28.11.2019 року, №331 від 30.12.2019 року, №35 від 30.01.2020 року, №61 від 27.02.202 року, №67 від 10.03.2020 року, №79 від 31.03.2020 року, і таким чином у вересні 2019 року - 9 робочих днів, жовтень 2019 року - 18 робочих днів, листопад 2019 року - 16 робочих днів, грудень 2019 року - 17 робочих днів, січень 2020 року - 16 робочих днів, лютий 2020 року - 11 робочих днів, березень 2020 року - 17 робочих днів, квітень 2020 року - 9 робочих днів, що загалом становить 113 робочих днів. Крім того, суд перевіряючи правильність розрахунку середньоденного заробітку не погоджується із проведеним розрахунком позивача та обраховує середньоденний заробіток наступним чином, виходячи з того, що останні відпрацьовані місяці, що передували звільненню позивача є липень та серпень 2019 року. Заробітна плата [PERSON] становила 10484,48 гривень та 6501,27 гривень відповідно, що сумарно становить 16985,75 гривень. При цьому в липні 2019 року [PERSON] відпрацював 9 днів, а в серпні 2019 року 17 днів. Так, середньоденна заробітна плата становить 653,30 гривень (16985,75 / 26 робочих днів за липень та серпень 2019 року.). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки в розрахунку перед позивачем [PERSON] становить: 113 днів (період з 13.09.2019 року по 15.04.2020 року включно) х 653,30 гривень (сума середньоденного заробітку), що становить 73822,90 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, вказаний розмір середнього заробітку визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 840,80 гривень за вимоги майнового характеру, які сплачені позивачем за стягнення середнього заробітку. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial