Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є наймачем житлової квартири [ADDRESS]. В квартирі значиться зареєстрованим її колишній чоловік [PERSON], який в квартирі не мешкає з 01.11.2010 року, комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з чим вона була змушена розділити особовий рахунок. Станом на день звернення з позовом до суду заборгованість за житлово-комунальні послуги складає 6432,00 грн. , тому вона просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, зазначила, що відповідач в квартирі не мешкає з листопада 2013 року, у 2014 році приїздив декілька раз, ночував, потім виїхав. Відповідач не працює, комунальні послуги не сплачує, коли він мешкав у квартирі - готував собі їжу з її продуктів, якщо вона була на роботі, із своєї кімнати зробив смітник, тому вона змушена була замінити дверний замок восени 2014 року. Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що не мешкав в квартирі через ремонт приміщення, на проведення ремонту коштів не давав у зв'язку з їх відсутністю. Крім того, він не міг мешкати постійно у квартирі, оскільки має захворювання зору, за період часу з жовтня 2013 року по вересень 2014 року їздив на лікування в м. Києв. Також у селі Веселе Криворізького району живе його мама, похилого віку, яка хворіє, та він їздив до неї допомагати на городі, по господарству. На квартиру в спірний період приїжджав. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20.08.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану КМУЮ Дніпропетровської області, актовий запис 184 (а.с. 3). З виписки з протоколу №3 від 19.03.2002 року засідання громадської комісії виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів по житловим питанням, вбачається, що комісією надано згоду на укладення з [PERSON] договору найму 3-кімнатної квартири [ADDRESS] на сім'ю з чотирьох чоловік (а.с.4). У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання позивача, двох дочок сторін: [PERSON] 1985 р.н., [PERSON] 1992 р.н. та відповідача [PERSON] 1959 р. н., що підтверджується довідкою ОСББ ""Рязанова 17"" № 26 від 20.06.2014 року (а.с.5). Однак, з акту мешканців житлового будинку [ADDRESS], посвідченого керуючим справами ОСББ ""Рязанова 17"" вбачається, що відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає з листопада 2013 року (а.с. 6). Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що мешкає по-сусідству з сторонами у справі, відповідача не бачила близько року. В який саме період відповідач був відсутній, пояснити точно не може. Свідок [PERSON] - сусідка сторін у справі, пояснила, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі приблизно рік. Він не працював, знаходився на утриманні позивачки, з своєї кімнати зробив смітник. Свідок [PERSON] дала аналогічні пояснення. Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч.2 ст.64 ЖК УРСР). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї ( ч.3 ст.64 ЖК УРСР). Відповідно до ч.1,2 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 ( із змінами) ""Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З аналізу наведених норм житлового законодавства України, суд приходить висновку, що відповідач, як колишній член сім'ї наймача, має рівноцінне право користування житловим приміщенням наряду з колишньою дружиною та своїми дочками і може бути позбавлений його лише з підстав, передбачених законом. Законом встановлено шестимісячний строк, протягом якого при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання щодо відсутності відповідача понад встановлений законом строк, суд бере до уваги, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності . Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. Судом встановлено та не заперечується позивачем, що відповідач відсутній у спірній квартирі з листопада 2013 року, однак двічі у 2014 році повертався до житлового приміщення, в якому знаходяться його особисті речі. Враховуючи, що позов подано позивачем у листопаді 2014 року, шестимісячний строк протягом року переривався двічі поверненням відповідача до житлового приміщення, тому позивачем не доведена відсутність відповідача за місцем проживання більше шести місяців. Крім того, відповідач не має іншого житла, був відсутній у зв'язку з доглядом за матір'ю, яка за віком та станом здоров'я потребує стороннього догляду, що суд визнає поважною причиною. Також позивачем замінено дверні замки восени 2014 року, що перешкоджало відповідачу у здійсненні права користування житловим приміщенням. При цьому судом встановлено, що позивач не є власником квартири [ADDRESS], а є її наймачем, що підтверджується випискою з протоколу № 3 від 19.03.2002 року засідання комісії виконкому Дзержинської районної ради народних депутатів по житловим питанням (а.с. 4), а отже не є її власником. Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2010 року, яке набуло законної сили 30 жовтня 2010року, задоволено позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - КП "ЖЕО № 8" та визначено порядок користування спірною квартирою ([ADDRESS]), а саме: за [PERSON], [PERSON], [PERSON] визначено право користування кімнатами площею 14,2кв.м. та 15,9 кв.м, а за [PERSON] визначено право користування кімнатою площею 14,8 кв.м., підсобні приміщення, кухня, ванна кімната, туалет, коридор, балкон - залишено в загальному користуванні. Обставини, встановлені вказаним рішенням, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, як за позивачем, так і за позивачем визначено право користування квартирою, яка не належить їм на праві приватної власності, а отже відповідач має таке ж рівне право на проживання в спірній квартирі на виділеній йому житловій площі, використання її за цільовим призначенням, проживання в ній, як і позивач. Суд також бере до уваги, що питання визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, пов'язано із великим розміром заборгованості за житлово-комунальні послуги, однак така обставина не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а питання відшкодування заборгованості за житлово-комунальні послуги регулюється іншими нормами права. До того ж, позивачем зазначено про розділ особових рахунків, тобто заборгованість за житлово-комунальні послуги, спожиті відповідачем, накопичується на його особовому рахунку та не зачіпає прав, свобод чи інтересів позивачки. Таким чином, суд вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими та безпідставними, тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed