Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке під час розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначає, що [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір б/н від 29.03.2012 року, згідно якого отримав кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобов'язання по зазначеному договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим за кредитним договором, станом на 30.04.2018 року, існує заборгованість у розмірі 80400,22 грн., яка складається з 3957,43 грн. - заборгованість за кредитом; 68199,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3939,02 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень (фіксована частина); 3804,77 гривень - штраф (процентна складова). В зв'язку з вищевикладеним АТ КБ „Приватбанк" просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 80400,22 грн., а також судові витрати, які були ними понесені у зв'язку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 1762,00 гривень. Позивач повідомлений про розгляд справи, шляхом надіслання на його адресу копії ухвали про прийняття справи до свого провадження. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи, повідомлявся у встановленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи. В матеріалах справи містяться відповіді представника позивача на заперечення відповідача. Представник відповідача - адвокат Кара Ю.М. у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі та просила застосувати строк позовної давності та відмовити в позові, пояснивши, що позовна заява подана до суду із порушенням строку, встановленого ст.257 ЦК України, останній платіж було здійснено 06.12.2014 року і після вказаної дати відповідач не виконував зобов'язання, тобто строк позовної давності сплив Суд, дослідивши надані сторонами документи та матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.03.2012 року [PERSON] підписана анкета-заява відповідно до якої [PERSON] отримав від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 1000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом та зобов'язався повертати кредит згідно графіку погашення суми кредиту та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом, що підтверджується копією заяви разом з копією Умов надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, що являється Договором згідно ст.634 ЦК України. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, однак, відповідач не додержувався належного виконання умов зазначеного договору, в силу чого його заборгованість перед позивачем станом на 30.04.2018 року становить 80400,22 грн. та складається з 3957,43 грн. - заборгованість за кредитом; 68199,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3939,02 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень (фіксована частина); 3804,77 гривень - штраф (процентна складова). Враховуючи вищевикладене суд вважає, що правовідносини, що виникли між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] є зобов'язальними. Відповідно до ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема із договорів та інших правовідносин. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд приходить до висновку про застосування в даному спорі строку позовної давності. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Ввисновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки, умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця наступного за звітним, відповідно початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Як вбачається з доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості, з 01.02.2015 року відповідач припинив сплату коштів із погашення кредиту, про що свідчить запис у розрахунку. Аналізуючи умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці, останній платіж здійснено 01.02.2015 року, встановити строк дії картки не виявилось можливим, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів з цього приводу. Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, наголошує на тому, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справа «Стаббнігс та інші проти Сполученого Королівства» рішення від 22.10.1996 року, «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980 року). Банк у порядку позовного провадження звернувся до суду 15.05.2018 року, тобто поза межами встановленого ст. 257 ЦК України строку. Тобто, позовна давність сплила на все кредитне зобов'язання, а відповідно до ст.266 ЦПК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). З огляду на викладене, та враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed