Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

19.06.2014 року до Деснянського районного суду м.Чернігова позивач подав позовну заяву до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимого мотивував тим, що 25.05.2009 року наказом № 57-К від 25.05.2009 року позивача прийнято на посаду провідного інженера з комп'ютерних систем до відділу групи автоматизації і випуску проектно-вишукувальних робіт Державного підприємства «Чернігівського науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». 04.08.2014 року позивач подав заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням та був звільнений згідно наказу № 17-К від 04.08.2014 року та отримав трудову книжку. На день звільнення відповідач не виплатив заборгованість підприємства всіх належних сум та не здійснив розрахунок з позивачем, що стало підставою для звернення до суду. У судовому засіданні позивач та його представник подали заяву про зменшення позовних вимог та підтримали її. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, не визнав позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.08.2014 року по 28.10.2014 року в сумі 5705 грн. 88 коп. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в позов обґрунтований та підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач працював у відповідача з 25.05.2009 року до 04.08.2014 року на посаді провідного інженера з комп'ютерних систем відділу групи автоматизації і випуску проектно-вишукувальних робіт Державного підприємства «Чернігівського науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 16-24) та наказом № 17-К від 04.08.2014 року про звільнення (а.с.26). На день звільнення відповідач не виплатив заборгованість підприємства всіх належних сум та не здійснив розрахунок з позивачем, що стало підставою для звернення до суду. Посилання представника відповідача, що розрахунок при звільненні не здійснено з причини фінансової кризи не може бути прийнятий судом до уваги, у зв'язку з тим, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З роз'яснень п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" слідує, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З роз'яснень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці " слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" справляння і сплата податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Натомість відповідачем не доведено відсутність його вини в невиплаті позивачеві в день звільнення заробітної плати та всіх сум, що належать йому, від підприємства. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову про стягнення заробітної плати, а тому в порядку ч.3 ст. 88 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved