Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Гайворонська державна нотаріальна контора, відділ у Гайворонському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, про скасування державної реєстрації права власності та державного акту на земельну ділянку. Позов мотивований тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на земельну частку (пай), розташовану на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, площею 3,00 умовних кадастрових гектарів. На дане право на землю мати заповіту не складала. Спадкодавиця [PERSON] проживала в [ADDRESS] разом з ним, його братом [PERSON] та із його батьком, співмешканцем спадкодавиці [PERSON] . Спадкоємець за законом його брат, син спавдкодавиці [PERSON] помер [INFO] , дружини та дітей не мав. Він є спадкоємцем за законом першої черги. [INFO] помер його батько, співмешканець спадкодавиці [PERSON] , після смерті якого, він також являється спадкоємцем за законом першої черги. Крім нього, спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька, є спадкоємець за заповітом, складеним батьком [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідченого 19.09.2012 року Бандурівською сільською радою за реєстром № 213. 28.01.2020 року при подачі заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] він дізнався, що батько, він же співмешканець померлої [PERSON] , 15.02.2012 року за реєстром № 165 отримав в Гайворонській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), яка належала його матері, спадкодавиці [PERSON] . Померлий [PERSON] , проживав разом з [PERSON] до дня її смерті, однак до кола спадкоємців першої черги не належав, а тому права на оформлення спадкового майна на своє ім`я не мав . Зазначені обставини стали можливими в зв`язку з видачею Бандурівською сільською радою довідки № 75 від 17 жовтня 2011 року та довідки Бандурівської сільської ради без дати та номера, що [PERSON] та спадкодавиця [PERSON] проживали спільно, як подружжя. Завдяки цьому батько, співмешканець померлої переоформив право на земельну частку (пай), котре належало [PERSON] виключно на своє ім`я, не поставивши до відома ні його, ні брата, які також фактично прийняли спадщину, ігноруючи ту обставину, що вони є спадкоємцями першої черги споріднення за законом. Крім того, у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину було зазначено, що крім [PERSON] спадкоємців передбачених чинним законодавством немає. На підставі отриманого в Гайворонській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину від 15.02.2012 р. за № 165 співмешканцю померлої [PERSON] видано розпорядження Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області №105-р від 15.02.2012 року щодо передачі в натурі земельної частки (паю) із земель сільськогосподарського призначення та 01.06.2012 року відділом Держкомзему у Гайворонському районі Кіровоградської області був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, і відповідно, проведена державна реєстрація даної землі. На підставі даних правовстановлюючих документів співмешканець спадкодавиці, [PERSON] вважається власником спадкової землі його матері, який незаконно та безпідставно володів та користувався даною земельною ділянкою з червня 2012 року по день його смерті - [INFO] . Просить суд, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 15 лютого 2012 року державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №165, виданого на спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай), розміром 3,00 умовних кадастрових гектарів, належної померлій [PERSON] , на ім`я [PERSON] , 1949 року народження, що складається з права на земельну частку (пай), визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯК № 417921, виданий 01.06.2012 року відділом Держкомзему у Гайворонському районі Кіровоградської області, на земельну ділянку площею 2,8959 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 352110001001004, за кадастровим номером земельної ділянки 3521180400:02:000:0059, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 2,89 га, розташовану на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3521180400:02:000:0059, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №417921, виданим 01.06.2012 року відділом Держкомзему у Гайворонському районі Кіровоградської області на підставі розпорядження № 105-р від 15.02.2012 року на ім`я [PERSON] , який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 352110001001004. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні підтримали наданий відзив в якому заявлений позов не визнали, просять застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представники третіх осіб: Гайворонської державної нотаріальної контори та відділу у Гайворонському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень не надіслали. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали цивільної справи, матеріали спадкової справи № 35/2012 до майна померлої [INFO] [PERSON] суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 8), після смерті якої відкрилась спадщина на земельну частку (пай), розташовану на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, площею 3,00 умовних кадастрових гектарів, що підтверджується копією сертифікату на право на земельну частку (пай) який оглянутий в судовому засіданні та знаходиться в матеріалах спадкової справи № 35/2012 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Спадкодавиця [PERSON] проживала в [ADDRESS] по день смерті [INFO] разом з позивачем [PERSON] , його братом [PERSON] та із його батьком, співмешканцем спадкодавиці [PERSON] , що підтверджується довідкою Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 98 від 29.01.2020 року та копією витягу з погосподарської книги (а.с. 16, 92-95) та не заперечується учасниками справи. Спадкоємець за законом першої черги, син спадкодавиці [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). [INFO] помер батько позивача [PERSON] (а.с. 9), після смерті якого, позивач являється спадкоємцем за законом першої черги. Крім позивача, спадкоємця за законом першої черги після смерті батька, є спадкоємець за заповітом, складеним батьком [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідченого 19.09.2012 року Бандурівською сільською радою за реєстром № 213, що не заперечується сторонами. 15.02.2012 року за реєстром № 165 [PERSON] отримав в Гайворонській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), яка належала, спадкодавиці [PERSON] . На підставі отриманого в Гайворонській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину від 15.02.2012 р. за № 165 [PERSON] видано розпорядження Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області №105-р від 15.02.2012 року щодо передачі в натурі земельної частки (паю) із земель сільськогосподарського призначення та 01.06.2012 року відділом Держкомзему у Гайворонському районі Кіровоградської області був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, і відповідно, проведена державна реєстрація даної землі (а.с. 12). Відповідно до статті 549 ЦК Української PCP, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Така правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 13 листопада 2019 року у справі № 204/1972/18. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є сином [PERSON] , і мав право на спадкування за законом у першу чергу, хоча доказів прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР не надав. [PERSON] був співмешканцем [PERSON] , а не чоловіком, тому не мав права на спадкування за законом у першу чергу. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про можливе порушення спадкових прав позивача при видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.2012 на ім`я [PERSON] . Відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку, але чинним законодавством обмежено строк в який особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як вбачається з матеріалів справи, мати позивача померла [INFO] (а.с. 8), тобто позивач після смерті матері, який до того ж проживав разом з нею, міг довідатися про порушення свого права, але не робив таких дій, поважних причин позивачем не зазначено, також позивачем не доведено факту того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, зазначено лише, що про наявність спадкового майна у виді саме земельного паю дізнався лише в 2020 році після смерті батька та звернення до нотаріуса, що не може бути поважною причиною, так як спадкоємець приймає всю спадщину, не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Тобто, не можна відраховувати момент спливу строку позовної давності від факту дізнання, чи бажання особи дізнатися про наявність якогось конкретного майна зі всієї спадкової маси. Позивач звернувся до суду 31.03.2020, через 22 роки після смерті матері, тобто пройшов значний період, отже, позивач на власний розсуд не цікавився своїми спадковими правами на спадкове майно, а зацікавився ними коли дізнався про наявність земельного паю, який успадкував його батько після смерті його матері. Зазначене дає підстави вважати, що позивач об`єктивно міг довідатися про порушення його спадкових прав, що спадкове майно, в тому числі земельний пай на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом належить його батькові. Із набранням чинності 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального Кодексу України було оновлено перелік основних засад (принципів) цивільного судочинства, в якому особливе місце посів основоположний принцип верховенства права. Принцип верховенства права неодноразово був розтлумачений Європейським судом з прав людини в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є джерелом права (стаття 3 ЦПК України). Тому при вирішенні справи не варто дотримуватися виключно рамок формальної законності як суворої відповідності букві закону, а слід тлумачити закон та вирішувати конкретну справу з точки зору сутнісних вимог верховенства права, таких як правова визначеність, пропорційність, пріоритетність прав людини, тощо. Учасники відповідних правовідносин повинні мати можливість завбачати наслідки вчинення ними дій і бути впевненими своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано у повному обсязі. Суд також звертає увагу на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос» проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Відповідна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №488/288/15-ц, та постанові ВС від 16.03.2020 № 190/171/17. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що з 15.02.2012 року з часу видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, почався перебіг позовної давності, однак позивач звернувся до суду лише 31.03.2020 після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові із зазначених підстав. На думку суду, задоволення вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закінченню більше 8 років після його видачі, триваючого, мирного та відкритого володіння спадковим майном померлим батьком, є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність, та мирне володіння майном, закріплено ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскільки не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчене 15 лютого 2012 року державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №165, виданого на спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай), розміром 3,00 умовних кадастрових гектарів, належної померлій [PERSON] , на ім`я [PERSON] , 1949 року народження, що складається з права на земельну частку (пай), а тому суд відмовляє в задоволенні похідних вимог про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯК № 417921, виданого 01.06.2012 року відділом Держкомзему у Гайворонському районі Кіровоградської області, на земельну ділянку площею 2,8959 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 352110001001004, за кадастровим номером земельної ділянки 3521180400:02:000:0059 та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 2,89 га, розташовану на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3521180400:02:000:0059, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №417921, виданим 01.06.2012 року відділом Держкомзему у Гайворонському районі Кіровоградської області на підставі розпорядження № 105-р від 15.02.2012 року на ім`я [PERSON] , який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 352110001001004. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed