Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

28 березня 2011 року Одеська міська рада звернулась до суду зі позовом до [PERSON], третя особа: Представництво по управлінню комунальної власністю Одеської міської ради, у якому просила суд витребувати у [PERSON] нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 155,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, а також виселити [PERSON] з нежитлового підвального приміщення, загальною площею 155,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник Одеської міської ради просив справу слухати без фіксації судового процесу. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, хоча про час, дату та місце судового засідання була повідомлена у встановленому порядку. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовна заява позивача підлягає задоволенню з наступних підстав. За приписами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним. Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що 26 лютого 2007 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалене рішення у справі № 2-3918/07 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності, яким позов був задоволений та визнано за позивачем право власності на нежитлове підвальне приміщення (підвал), загальною площею 155,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2008 року рішення суду від 26 лютого 2007 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2012 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. [PERSON] зареєстрував відповідне право власності в органах КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.04.2007 року за реєстраційним номером 18593721 та здійснив відчуження спірного підвального приміщення за договором купівлі-продажу від 30 травня 2007 року, укладеного між ним та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Сімаченко С.Л. В подальшому [PERSON] також здійснила відчуження нежилого приміщення підвалу за договором купівлі-продажу від 05 вересня 2007 року, укладеного між нею та [PERSON], яка на даний час і є власником спірного підвального приміщення, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.09.2007 року. Нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 164,3 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, так як, відповідно до ст. 142 Конституції України, ч. 3. ст. 16, ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. № 226-ХХ1 "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області" у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий і нежилий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста. На підставі вищевказаного, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2008р. №1316"Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси" спірний об'єкт був зареєстрований за територіальною громадою м. Одеси. На підставі вищевказаного рішення було видано виконавчим комітетом Одеської міської ради свідоцтво про право власності від 15.12.2008 року [NUMBER]. Нежитлове приміщення по вул. Ковальській, 14 вибуло з володіння Одеської міської ради та Представництва не з їхньої волі іншим шляхом. Із вищевикладеного вбачається, що приміщення вибуло з комунальної власності внаслідок ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси, яке на даний час скасоване. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати майно від особи, яка незаконним чином ним заволоділа. За приписами частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно у випадку, коли воно вибуло з володіння поза його волею іншим шляхом. Також суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13 та у постанові від 11 квітня 2014 року у справі № 6-52цс14, стосовно того, що за змістом частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсним» містить роз'яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-137цс16, до спірних правовідносин про витребування майна із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Allians Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном і гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме : чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям майна із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (зокрема, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в сумі 120 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved