Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач - ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 22 568,07 грн. з відповідача - [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що, 03.10.2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником прав та обов'язків якого, відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року, зареєстрованого в ЄДРПОУ 17.07.2009 року, є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») та [PERSON] було укладено Договір № КІХRRХ06530116, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 972,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості відповідачем здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконав. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено, вирішено стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за Договором № КІХRRХ06530116 від 03.10.2008 року на загальну суму 11 942,65 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 119,43 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього на загальну суму 12 182,08 грн. Враховуючи те, що відповідачем і далі не виконуються умови кредитного договору та не сплачується заборгованість, яка станом на 28.08.2015 року складає 32 959,86 грн.: 972,04 грн. - заборгованості за кредитом; 24,97 грн. проценти за користування кредитом; 47,62 грн. - комісія за користування кредитом; 31 915,23 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; а також штраф відповідно до п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг: -500,00 грн. - штраф (фіксована частина); -1 050,86 грн. - штраф (процентна складова), з урахуванням стягнутої заборгованості відповідно до рішення Дніпровського районного суду від 24.01.2012 року, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 22 568,07 грн., у разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти розгляду справи без участі ПАТ КБ «Приватбанк» та ухвалення заочного розгляду справи (а.с. 2). Відповідач в судові засідання не з'явився, про час та місце судових засідань у справі розгляду справи вважається повідомленим належним чином, згідно вимог ст. 74-77 ЦПК України. Згідно ст. 224 ЦПК України, суд, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. 03.10.2008 року [PERSON] підписав заяву позичальника № КІХRRХ06530116, адресовану Закритому акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником прав та обов'язків якого, відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року, зареєстрованого в ЄДРПОУ 17.07.2009 року, є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») , відповідно до якої отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5). Як встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва (заочним) від 24.01.2012р., відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с. 6-8). Однак, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015р. зазначається, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Позивач не надав суду підписані відповідачем Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), тому правових підстав для висновку про те, що відповідач погодився на такі умови кредитного договору, немає. При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015р. Верховний Суд України виклав також ще одну правову позицію: «Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи позичальника про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором». Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки суду не надано належних і допустимих доказів згоди відповідача на поширення до сріних правовідносин Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка складається з неохопленої рішенням суду заборгованості за кретитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, по коміїі та пені, які нараховані банком після ухваленя судом рішення про стягнення заборгованості, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем, не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed