Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Виклад позицій позивача та відповідача. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права на земельну частку (пай) та виділення земельної ділянки в натурі, посилаючись на те, що в період з 1993 рік по 2000 рік працювала в КСП «Ленінський шлях» в с. Семенасте Новоукраїнського райолну Кіровоградської області. В 1991 році КСП «Ленінський шлях» було реорганізовано в КСП «Хлібороб». Первинні списки членів КСП на розпаювання було складено 1995 року. В Протоколів зборів №4 уповноважених КСП від 29.01.1998 року щодо розпаювання землі та виготовлення сертифікатів у списках відсутні відомості про позивачку [PERSON] , яка на час розпаювання земель КСП «Хлібороб» та видачу державного акта колективної власності на землю станом на 1995 рік була членом КСП та перебувала у дикретній відпусткі у зв`язку з пологами та доглядом за дитиною, вважає, що має право на земельний пай і їй помилково не видали сертифікат на право на земельну частку (пай) при розпаюванні землі, тому звернулась з даним позовом до суду за захистом порушеного права. Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 17.06.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. До справи заучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Новоукраїнська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області. 25.06.2020 року надійшла заява від представника відповідача про розгляд справи у відсутність. Заперечень проти позовних вимог не мають. 13.07.2020 року надійшла заява від представника Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про проведення підготовчого засідання у відсутність представника. 13.07.2020 року надійшли письмові пояснення Новоукраїнської РДА про проведення підготовчого засідання у відсутність представника та відмову в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності та відсутністю доказів членства позивачки в КСП. Ухвалою від 14.07.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з обставин викладених в позовній заяві надавши аналогічні пояснення. Додала, що докази, які б підверджували трудову діяльність та членство позивачки в КСП не збериглися, трудова книжка втрачена. Просила суд врахувати позицію представника відповідача, які не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з`явився триччі надіслали заяву про розгляд справи у відсутність. Заперечень проти позовних вимог не мають. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, шляхом направлення судової повістки почтовою кореспонденцією та на електронну адресу сільської ради. Станом на 15.07.2020 року відзив до суду не подав. Представники третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Новоукраїнської РДА та Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на електронну адресу. Заяв та клопотань не надіслали. Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання чи оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи письмові пояснення представника Новоукраїнської РДА та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 9) дівоче прізвище позивачки [PERSON] . Представник позивача вказав, що позивачка [PERSON] ( [PERSON] ) працювала в КСП «Ленінський шлях» в період з 1993 року по 2000 рік. Однак згідно довідки №294 від 03.10.2020 року виданої Семенастівською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області колгосп «Ленінський шлях» було реорганізовано в КСП «Хлібороб» в 1991 році, тобто позивачка жодним чином не могла працювати, як зазначила в позові в КСП «Ленінський шлях» в період 1993-2000 роках. Згідно повідомлень Кіровоградської ОДА №152/01-63 від 30.09.2019 року списки членів колгоспу «Ленінський шлях» в архів на зберігання не надходили. В архів на зберігання надійшли лише документи з 1944-1989 роки. Представник позивача вказав, що первинні списки членів КСП «Хлібороб» на розпаювання були складені в жовтні 1995 року,саме тоді і було видано Державний акт колективної власності на землю КСП «Хлібороб», але доказ на підтвердження даних обставин в матеріаліх справи відстутній. Крім того згідно інформації Новоукраїнської РДА від 14/01-19 від 13.02.2020 року, у документах архівного фонду наявний Протокол загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Ленінський шлях» від 09.11.1992 року №3, в якому є відомості про перереєстрацію колгоспу «Ленінський шлях» Семенастівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області в КСП «Хлібороб» Семенастівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Щодо дати розпаювання земель КСП «Хлібороб» надано Протокол зборів №4 уповноважених КСП від 29.01.1998 року. Зазначили, що копії списків членів КСП «Ленінський шлях», копії сертифікатів на земельні ділянки та державного акту на право колективної власності на землі колишнього колгоспу «Ленінський шлях» на зберігання до архівного відділу РДА не надходили (а.с. 14 зв.). Оглянувши Протокол зборів №4 уповноважених КСП «Хлібороб» від 29.01.1998 року щодо розпаювання землі та виготовлення сертифікатів судом встановлено, що у списку відсутні відомості про позивачку [PERSON] . Зі змісту самого протоколу вбачається, що попередньо дійсно було складено списки, які зареєстровано та здано в область, однак їх дати не зазначено, та жодної інформації, або ж їх копії позивачем та представником суду не надано. З аркушу 10 вбачається, що позивач перебувала на лікарняному в зв`язку з передпологовим та пологовим періодом, з 17.04.1993 року по 21.08.1993 року. Інших доказів перебування її у дикретній відпусткі по догляду за дитиною, зокрема на період видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) суду не надала. Згідно довідки №317 від 27.09.2019 року [PERSON] зареєстрована в с. Семенасте Новоукраїнського району Кіровоградської області 09.10.1996 року (а.с.19). Трудова книжка та інша інформація щодо трудового стажу позивачки в КСП відсутня. Отже інформація, щодо членства позивачки в колгоспі «Ленінський шлях» та КСП "Хлібороб" на період розпаювання земель колективної власності (1995-1998 роки) відсутня. Відповідно до положень ст. 23 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року, що діяла на момент розпаювання земель, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Відповідно до п. 1 Указу Президента України за N 720/95 від 08.08.95 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Зі змісту цієї норми випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення особи до списку, доданого до цього акта. Крім того, відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Доказу, який би містив інформацію про те, що позивач [PERSON] являлася членом КСП «Хлібороб» та залишалася членом КСП на час розпаювання земель, на дату отримання Державного акта на право колективної власності на землю КСП "Хлібороб" Семенастівської сільської ради Новоукраїнського району, ні позивачем, ні представником позивача суду не надано. Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року вказав, що невнесення особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, до списку осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю), не може позбавити цю особу права на земельну частку. Доказів наявності позивачки в списку членів КСП суду не надано, жодним чином не підтверджується факт її членства в КСП «Хлібороб», та взагалі праці в даному колгоспі ( наявність трудових відносин з ним). Також суд відзначив, що в Протоколі зборів №4 уповноважених КСП «Хлібороб» від 29.01.1998 року було вирішено, тим хто вперше подав заяву в члени КСП встановити випробувальний термін 3 роки. Право, на земельний пай матимуть громадяни, які відпрацювали (відпрацюють) в КСП 3 роки. Відпрацюють сумлінно, дотримуючись внутрішнього розпорядку, техніки безпеки, трудової дисципліни і т.д. (а.с. 16 зв.). Отже вбачається, що членство КСП надавалось не просто за наявності трудової діяльності всим працюючим, а лише зразковим працівникам. Крім того, суд ставить під сумнів вказаний позивачкою період її трудової діяльності в колгоспі «Ленінський шлях» та КСП «Хлібороб» оскільки крім копії листка непрацездатності інших належних та допустимих доказів не подано, в тому числі із трудового архіву, а її реєстрація місця проживання в с. Семенасте проведено лише в 1996 році, в той як списки членів КСП складались в 1995 році. Відповідно до ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720 від 8.08.1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Виходячи зі змісту вказаних вимог закону особа набуває права на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП, включення до списку осіб, долучених до Державного акту на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акту. Однак позивач та її представник не надали суду доказів самого членства позивачки в КСП на час передачі у колективну власність землі. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. З доводів позивачки та її представника вбачається, що на час розпаювання земель КПС «Хлібороб» складання списків 1995-1998 роки позивач перебувала у дикретній відпусткі, та за відсутності Протоколу загальних зборів суд не має може з`ясувати причину невнесення її до списку громадян, яких може бути безліч, наприклад, можливо нею порушувалась дисципліна праці, можливо невистачало стажу праці в три роки та інше. Суд позбавлений можливості на даний час встановивти дійсні причини, та достеменно вбачає відсутність доказів членства позивача КСП "Росія" на час розпаювання землі. Згідно до ст. 58 ЦПК України, належними доказами є докази, які містять інформація щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже враховуючи все зазначене вище, суд встановив, докази перебування, включення чи виключення позивачки в члени КСП «Хлібороб» відсутні, список громадян, який є додатком до Державного акту, відсутній, тому враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із недоведеністю факту порушенного прав позивача, за захистомо якого вона звернулась до суду, за відсутності доказів обгрунтування позовних вимог, зокрема перебування її в членах як колгоспу «Ленінський шлях» так і КСП "Хлібороб". Позиція суду, щодо порядку застосування строку позовної давності. За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Так, в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, враховуючи роз`яснення, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13, суд не застосовує строки позовної давності, оскільки позовні вимоги позивача є недоведеними, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесенні судові витрати слід віднести за рахунок позивача. Крім того, позивач заявила до суду позовну заяву, яка містить дві позовні вимоги немайнового характеру: визнання права на земельну частку (пай) та виділення її в натурі, а судовий збір в розмірі 840,80 грн сплатила лише за одну позовну вимогу, тому з позивачки підлягає достягненню судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн. за другу позовну вимогу.

Outcome: approved