Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] та просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „ПриватБанк" заборгованість за кредитом у розмірі 4050,56 доларів США; 168,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 64,80 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 14,41 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штраф ( фіксована частина) - 12,15 доларів США, штраф (процентна складова) - 214,92 доларів США, всього заборгованість в розмірі 4525,52 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду складає 93089,86 грн.(дев'яносто три тисячі вісімдесят дев'ять грн. 86 коп.) В обґрунтування позову послався на те, що кредитний договір № NIH0G100493447 від 20.06.2007 року , який укладений з [PERSON] належним чином не виконується, виникла заборгованість. Про наявність боргу [PERSON] перед банком був повідомлений поручитель [PERSON], однак заборгованість відповідачами в добровільному порядку не сплачена. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі та просили суд відмовити позивачу в задоволенні позову. [PERSON] звернулась із зустрічним позовом та просить суд визнати недійсними п.6.2 кредитного договору № NIH0G100493447 від 20.06.2007 року та умови договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; сплати винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. Договору та застосувати наслідки недійсності правочину ( його частини). В обґрунтування зустрічного позову позивач послалась на те, що зазначені умови є несправедливими та не відповідають вимогам ст.11,18 Закону України „Про захист прав споживачів", ст.ст. 203,215.509 ЦК України. З цих же підстав є необґрунтовані і вимоги банку про стягнення штрафів, оскільки це подвійна відповідальність і не ґрунтується на законі. Просять суд задовольнити зустрічний позов ( а.с.53-55). Представник ПАТ КБ „Приватбанк" проти зустрічного позову заперечувала та просила відмовити в позові у зв'язку з пропуском [PERSON] строків позовної давності , а також зазначила, що визначені у договорі розміри винагород за отримання фінансового інструменту за своїм розміром є фіксованими та окремо на будь-яку частину кредитного зобов'язання не нараховуються, та є наслідком домовленості сторін договору. Одним з фундаментальних принципів правових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу України, згідно з яким одним із загальних принципів цивільного законодавства є свобода договору. Таким чином, при укладенні кредитного договору між банком і клієнтом - позичальником дотримується принцип свободи договору. А саме, позичальник є вільним в укладенні даного договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, підписуючи кредитний договір він погоджується з усіма умовами, передбаченими кредитним договором. Заперечення [PERSON] про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке грунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами-юридичної відповідальності. Більше того, загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення не можуть бути ототожнюється санкцій і вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності. Отже, передбачивши зазначені види неустойки в кредитному договорі Банк не допускає порушення норми статті 61 Конституції України.( а.с. 56-61) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог ПАТ КБ „Приватбанк" заперечує, просить задовольнити зустрічний позов [PERSON] ( а.с.51,52) Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ КБ „Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № NIH0G100493447 від 20.06.2007 року (а.с. 13-15). За умовами договору [PERSON] отримала кредит в розмірі 10800 доларів США на термін до 20.06.2017 року. Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи [PERSON] укладаючи договір письмово була ознайомлена з умовами кредитування, що підтверджується її особистим підписом та не заперечувалось [PERSON] в судовому засіданні. Перевіривши зміст кредитного договору судом не встановлено, що він суперечить ЦК України та іншим актам законодавства. Як вбачається з матеріалів справи особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Також позивач суду не надала доказів, в обґрунтування доводів позовної заяви, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Договір вчинено у формі, яка встановлена законом і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки кошти за договором [PERSON] отримала , здійснювала платежі, що не оспорювалось в судовому засіданні. При укладенні кредитного договору між банком і клієнтом - позичальником дотримано принцип свободи договору. Заперечення [PERSON] про незаконність та несправедливістьп.6.2 кредитного договору № NIH0G100493447 від 20.06.2007 року та умови договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; сплати винагороди за проведення додаткового моніторингу є необґрунтованими, оскільки визначені у договорі розміри винагород є наслідком домовленості сторін договору. Щодо посилань [PERSON] на незаконність нарахування одночасно пені та двох видів штрафів, є безпідставними, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами-юридичної відповідальності, а тому визначення сторонами в кредитному договорі штрафів та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності. З огляду на викладене, судом під час розгляду справи не встановлено будь яких підстав для визнання умов кредитного договору недійсним. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки , судом встановлено, що оспорюваний договір було укладено 20.06.2007 року і того ж дня [PERSON] була обізнана з умовами кредитування, отримала кредитні кошти, частково сплачувала періодичні платежі на погашення кредиту , то строки позовної давності спливли 20.06.2010 року. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] звернулась з позовом до суду тільки 27.11.2015 року зі спливом позовної давності, заяви про визнання поважними причини пропуску позовної давності суду не подавала, а тому з урахуванням вище викладеного в зустрічному позові [PERSON] слід відмовити відповідно до ч.4 статті 267 ЦК України. Як вбачається з наданого ПАТ КБ „Приватбанк" розрахунку [PERSON] станом на 14.05.2015 має заборгованість за кредитним договором № NIH0G100493447 від 20.06.2007 року в розмірі 4050,56 доларів США; 168,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 64,80 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 14,41 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штраф ( фіксована частина) - 12,15 доларів США, штраф (процентна складова) - 214,92 доларів США, всього заборгованість в розмірі 4525,52 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду складає 93089,86 грн.(дев'яносто три тисячі вісімдесят дев'ять грн. 86 коп.)( а.с.4-8) До сьогоднішнього дня заборгованість [PERSON] по кредитному договору № NIH0G100493447 від 20.06.2007 року не сплачена. [PERSON] за договором поруки № NIH0G100493447\\1 від 20.06.2007 року є поручителем перед кредитором за виконання зобов'язань [PERSON] за зобов'язаннями по кредитному договору № NIH0G100493447 від 20.06.2007 року( а.с.17) [PERSON] повідомлявся про наявність заборгованості [PERSON] перед банком та отримав вимогу про погашення заборгованості ( а.с.10-12), однак [PERSON] добровільно вимоги Банку не виконав. Відповідно до статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості по кредитному договору з [PERSON] і [PERSON] солідарно підлягають задоволенню. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідачів підлягають також стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 930 грн.90 коп.

Outcome: approved