Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до витягу з ДЗК від 02.03.2016 р. земельна ділянка, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 належить [PERSON] на підставі Державного акту від 16.01.1995 р. КР000562. мТкаченко [PERSON] помер 12.04.1995 р. П. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено застосування правил книги шостої ЦК України до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК Української РСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК Української РСР, застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на неї. Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину (п. 3.1. листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013). Тобто, право власності на спірну земельну ділянку, яке не було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно перейшло в порядку спадкування до спадкоємців, які прийняли спадщину після померлого 12.04.1995 р. [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.11.1999 р. після померлого 12.04.1995 р. [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0.0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 перейшло в порядку спадкування до [PERSON]. Отже, [PERSON] право власності на спірну земельну ділянку набула у встановленому законодавством України порядку. [PERSON] 16.10.2002 р. померла. [PERSON], [PERSON], [PERSON] є спадкоємцем першої черги по закону, які прийняли спадщини після померлої 16.10.2002 р. [PERSON]. Тобто, право власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 перейшло в порядку спадкування до [PERSON]. Отже, [PERSON] право власності на 1/3 частину спірної земельної ділянки набув у встановленому законодавством України порядку. Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.03.2016 р. нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0.0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 у зв'язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 роз»яснив, що «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». [PERSON] набув у власність 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118, прийнявши у власність як подарунок, 1/3 частини цього майна від [PERSON] згідно договору дарування від 30.07.2007р.; прийнявши у власність як подарунок 1/3 частини цього майна від [PERSON] згідно договору дарування від 01.11.2006 р. Отже, [PERSON] право власності на 2/3 частин земельної ділянки, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 набув в порядку ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, а тому просить задовольнити позов повністю. До судового засідання представник позивача надав заяву про підтримання позову та розгляд справи без їх участі (а. с. 143). Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] суду надано заяви про розгляд справи у їх відсутність , заперечень проти позову не подано (а.с. 41,42). Від представника Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради суду надано заяву про розгляд справи у відсутність їх представника ( а.с. 58) та заперечення проти позову ( а.с. 35-39) із зазначенням, що управління не є відповідачем у справі. Судом встановлено наступні факти. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.03.2016 р. земельна ділянка, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 належить [PERSON] на підставі Державного акту від 16.01.1995 р. КР000562 (а. с. 6-8). [PERSON] помер 12.04.1995 р., що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 9) Відповідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено застосування правил книги шостої ЦК України до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК Української РСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК Української РСР, застосовуванню підлягають норми ЦК Української РСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на неї. Згідно статті 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної І реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину (п. 3.1, листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013). Тобто, право власності на спірну земельну ділянку, яке не було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно перейшло в порядку спадкування до спадкоємців, які прийняли спадщину після померлого 12.04.1995 р. [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.11.1999 р. після померлого 12.04.1995 р. [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 перейшло в порядку спадкування до [PERSON]. Отже, [PERSON] право власності на спірну земельну ділянку набула у встановленому законодавством України порядку. [PERSON] 16.10.2002 р. померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 11). [PERSON], [PERSON], [PERSON] є спадкоємцем першої черги по закону, які прийняли спадщини після померлої 16.10.2002 р. [PERSON]. Тобто, право власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 перейшло в порядку спадкування до [PERSON]. Отже, [PERSON] право власності на 1/3 частину спірної земельної ділянки набув у встановленому законодавством України порядку. Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.03.2016 р. нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 у зв'язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку. Відповідно до роз»яснення п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 роз»яснив, що «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Крім того, [PERSON] набув у власність 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118, прийнявши у власність як подарунок, з подякою 1/3 частину цього майна від [PERSON] згідно договору дарування від 30.07.2007р.; прийнявши у власність як подарунок 1/3 частину цього майна від [PERSON] згідно договору дарування від 01.11.2006 р. Відповідно до роз»яснення п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» N 7 від 16.04.2004 зазначено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувана переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р„ згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-У - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її ціпьового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-УІ. В постанові Верховного суду України від 11.02.2015 р. по справі №6-2цс15 висловив правову позицію, згідно якої «аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій_статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об»єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянки у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності». Отже, [PERSON] право власності на 2/3 частин земельної ділянки, площею 0,0446 гектарів, що знаходиться в м. Кіровограді по вул. Братиславській, 13/118 набув у порядку ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України встановлює що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Відповідно до абз. 1 п. 3.1. роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно- правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини: виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до роз»яснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 1299 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої с нерухоме майно, зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст.182 ЦК України). Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка є публічною і здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Як роз'яснив в п. 6 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в постанові «Про судову практику в справах про захист права масності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкодавця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Іншу України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об»єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки згідно ст. 67 Закону України "Про нотаріат", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (надалі Порядок), глава 10 розділу II регламентує порядок видачі свідоцтва про право на спадщину та передбачає надання необхідних для цього документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту час і місце відкриття спадщини, та склад спадкового майна. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві (пп. 4.15 п. 4 глави 10, розділу II Порядку). Згідно п. 4.20 глави 10 Розділу 2 Порядку, вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, визначено, що видача свідоцтва про право ена спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Денржавного земельного кадастру у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити по фактичному їх понесенню сторонами . На підставі викладеного та

Outcome: approved