Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] , що діє в інтересах малолітньої дочки [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьї особи - Служди у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2016 року було задоволено адміністративний позов [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дочки [PERSON] яким вирішено поновити реєстрацію місця проживання за адресою [ADDRESS] малолітньої дитини [PERSON] Вона позбавлена можливості проживати у зазначеному будинку, оскільки відповідачі чинять їй перешкоди. А тому, просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволені відмовити, надав суду відзив на позов в якому зазначив, що відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] є він і квартиру він отримав за договором дарування від [PERSON] , [INFO] . У судове засідання третя особа не з`явилась, надала суду заяву в якій просила розглядати справу за їх відсутності. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , батьки: [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 11). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2016 року [PERSON] є власником за договором дарування від 05.03.2002 року квартири [ADDRESS] . (а.с. 7-9). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №4157 від 15.05.2017 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 48 Закону України "Про власність", ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. Таким чином, позивач на даний час являються власником спірної квартири, та вона має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Пояснення сторони відповідача про те, що [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] не є на даний момент власниками квартири [ADDRESS] , суд до уваги прийняти не може, оскільки такі доводи не грунтуються на нормах чинного законодавства. Отже, судом встановлено, що позивач не має ключа від квартири [ADDRESS] , відповідач заперечує проти користування позивачем вказаним житлом, доступу до нього не надає, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права власності щодо користування належною їй часткою квартири. У спростування зазначеного будь яких належних доказів з боку відповідача суду не надано. У зв`язку з вище викладеним, підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Судом також встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням. Спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачами як вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом. Тому позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення також підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved