Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

15 травня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач по справі [PERSON] , пропрацював на підприємстві відповідача ПрАТ «Суха Балка» з 11.07.1985 року по 31.03.2010 року підземним крепильником, підсобним робітником, слюсарем сантехніком та електрослюсарем. 31.03.2010 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. З 01.11.2014 року по теперішній час працює на ПрАТ "Суха Балка" електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування по переводу з ТОВ "Криворіжшахтобуд", що підтверджується копією трудової книжки позивача. Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини в червні 2000 року [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом - радікулопатія попереко-крижова, на фоні ретроспондилолістезу, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом та нейросудинними синдромами. Згідно висновком МСЕК від 17 липня 2000 року, позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності. При подальших повторних переоглядах, втрата професійної працездатності позивача залишалась без змін. Згідно висновком МСЕК від 22 липня 2013 року, позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково. Причиною професійного захворювання є тривала робота в умовах фізичного перенавантаження, вимушеної пози тіла та підвищеної вологості. Шкідливі фактори на робочому місці становлять: - пил 4,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; маса вантажу, що піднімається та переміщується становить 46-52 кг на протязі 25% робочої зміни; нахили тулуба 112 разів при нормі 50-100 разів. Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, на підприємстві відповідача позивач довгий час працював, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як встановлено із медичних документів, позивач в зв`язку з отриманим професійним захворюванням став інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Виконувати майже ніякої роботи по господарству. В зв`язку з хворобою він змушений багато часу проводити у лікарнях, де незадовільні умови для життя, побутові незручності. Під час лікування він вимушений переносити постійні болі в руках, суглобах, в шийному відділі, приймати велику кількість ліків, що підтверджується витягами з лікарняних епікризів. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через постійні болі позивача знаходить також підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороби. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Правовідносини з приводу відшкодування шкоди виникли коли [PERSON], рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини в червні 2000 року було встановлено професійне захворювання за діагнозом - радікулопатія попереко-крижова, на фоні ретроспондилолістезу, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом та нейросудинними синдромами, що також підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 16 від 26 червня 2000 року, на час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди передбачалась ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року. Згідно п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Таким чином, саме з часу встановлення втрати професійної працездатності у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок ушкодження здоров`я, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права. Отже, правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконання трудових обов`язків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. Зазначене передбачалося як п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23червня 1993р.№ 472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції від 15 березня 2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472. Таким чином суд дійшов висновку, що порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, в даному випадку повинен бути вирішуватись не на підставі норм КЗпП України та ст.23,1167 ЦК України, а у відповідності до положень Закону України «Про охорону праці» та Правил, що діяли на час встановлення [PERSON] , стійкої втрати працездатності. Так,статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами. Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи);рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. При цьому, ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював [PERSON] , тим самим порушивши норми Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання [PERSON] , професійного захворювання, та в результаті втрати професійної працездатності, суд приходить до висновку, що відповідач є винним у заподіянні моральної шкоди [PERSON]. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, ступінь втрати професійної працездатності, її моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує й ту обставину, що [PERSON] , протягом досить тривалого часу не звертався з вимогою про відшкодування завданої йому моральної шкоди. Враховує суд також й роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року по справах № 6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18 березня 2015 року № 6-24цс15. На підставі викладеного, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 65000 гривень 00 копійок й стягнути його з відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь [PERSON] .. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 768 гривні 40 копійок. У відповідності зі ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №4 72 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, ст. 12 Закону України "Про охорону праці", ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial