Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги в сумі 2140000 грн., третя особа [PERSON] Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2016 року він уклав із [PERSON] договір відступлення права вимоги, та прийняв на себе право вимоги у зобов'язаннях, які посвідчені письмовими розписками [PERSON], та [PERSON] Згідно з розпискою без дати, відповідачі взяли у борг у [PERSON] готівкові кошти в розмірі 1284000 грн., із зобов'язанням повернути борг у термін до 01.02.2014 року. Відповідно до розписки від 05.03.2013 року відповідачі взяли у борг 856 000 грн. Оскільки до теперішнього часу борг не повернутий, позивач і просив про задоволення позову. Позивач до судового засідання не з'явився. Представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив про його задоволення. Представником відповідачів адвокатом [PERSON] надані заперечення проти позову , які полягають у наступному. 01.02.2013 року [PERSON] та [PERSON] взяли у борг у [PERSON] за розпискою 1284000 грн. на строк до 01.02.2014 року. 05 березня 2013 року додатково було взято у борг під розписку 856 000 грн. на строк до 05.03.2014 року. У встановлений строк борг був повернутий, та в підтвердження цього кредитор віддав їм розписки. Однак, 23.11.2016 року [PERSON] направив відповідачам листа-претензію про повернення йому грошових коштів у вказаних сумах, та на їх вимогу надіслав копії двох розписок, а також копію договору про відступлення права вимоги від 21.11.2016 року. Такі дії [PERSON] та [PERSON] є неправомірними, оскільки борги повернуті. Наявність розписок у [PERSON] та [PERSON] є підтвердженням виконання ними договору позики. Посилаючись на викладене, вимоги ст.ст. 626, 1049, 1047, 599 ЦК України, просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив викладене у запереченнях та просив про відмову у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився. Представник відповідачів адвокат [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] підтвердив факт наявності боргу на загальну суму 2140000 грн. за двома розписками, та пояснив , що між ним та [PERSON] 21 листопада 2016 року заключений договір відступлення за договором позики, згідно якого останній став кредитором у зобов*язаннях, які посвідчені письмовими розписками [PERSON] та [PERSON] Посвідчення договору відбулося у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] [PERSON] до судового засідання не з'явився. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності осіб, які не з'явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. За розпискою (дата відсутня), [PERSON] та [PERSON] взяли у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 1 284 000 гривень (еквівалент 120 000 євро ), із зобов'язанням повернення у строк до 01.02.2014 року. Дана розписка являє собою аркуш паперу білого кольору, формату А-4. У верхній частині лицьового боку документу розташований друкований текст, нанесений барвником чорного кольору та виконаний літерами російської мови, та містить рукописний текст [PERSON] ( підпис), [PERSON] ( підпис). Розписка від 05 березня 2013 року на суму 856 000 гривень ( еквівалент 80 000 євро ), із зобов'язанням повернути позику до 05 березня 2014 року являє собою аркуш паперу білого кольору , формату А-4. У верхній частині на лицьовій стороні документа розташований друкований текст, нанесений барвником чорного кольору та виконаний літерами російської мови. Нижче тексту містяться рукописні записи та підписи, [PERSON] та [PERSON]. Відповідачами не оспорювався факт написання даних розписок, отримання грошових коштів та особистий підпис. 21 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] заключений договір про відступлення права вимоги. За умовами даного договору новий кредитор набуває право вимоги , що належить первісному кредиторові на підставі договорів позики, укладених між первісним кредитором та фізичними особами- позичальниками, якими є [PERSON] та [PERSON] Дійсність вимоги , яка передається за цим договором підтверджується розпискою на суму 1 284 000 грн.( еквівалент 120 000 євро ), за підписами боржників, та розпискою на суму 856 000 грн. ( еквівалент 80 000 євро ) за підписами боржників. Розписки передаються первісним кредитором новому кредиторові в момент підписання договору. На представлених позивачем розписках наявні записи, датовані 21.11.2016 року, згідно яких розписку здав [PERSON], розписку прийняв [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON], з підписами вказаних осіб. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON]та [PERSON] пояснили суду, що дійсно у їх присутності [PERSON] передав [PERSON] дві розписки, про що вони засвідчили своїми підписами на відповідних розписках. 23.11.2016 року [PERSON] направив претензію про повернення грошових коштів на ім'я [PERSON] та [PERSON] у 10- денний строк з моменту пред'явлення претензії зі вказанням реквізитів для перечислення боргу. 30.11.2016 року [PERSON] направив [PERSON] відповідь на претензію, в якій просив направити на його адресу належним чином посвідчені копії розписок. 20.01.2017 року [PERSON] пред'явив позов до відповідачів 31.07.2017 року відкрито провадження у справі. Відповідачами пред'явлено висновок експертного дослідження № 130 п від 09.06.2017 року, згідно якого в порядку дослідження питання "яким способом виконані рукописні записи" оплачено» [PERSON], [PERSON] в розписці 05.03.2013 року, судовим експертом вказано , що ці рукописні записи виконані кульковою ручкою. Ухвалою суду від 13.11.2017 року вжиті заходи щодо забезпечення позову. 16.01.2018 року по справі призначено судово-технічну експертизу пред'явлених сторонами розписок. За висновком судово-технічної експертизи № 18-718\\730 від 27.06.2018 року вбачається наступне. В розпорядження експерта надано 2 розписки, пред'явлені позивачем та 2 розписки, пред'явлені відповідачами. Пред'явлені позивачем розписки експертом зазначені під номерами 1,2, а розписки, пред'явлені відповідачами, відповідно під номерами 3,4. При їх дослідженні було встановлено, що розписки під номерами 2, 3 є оригіналами, а розписки 1, 4-їх кольоровими копіями. За такого,у розписці за № 1, без дати, на суму 1 284 000 грн. із зобов'язанням повернути борг у термін до 01.02.2014 року - нанесений електрофотографічним способом друку за допомогою кольорового лазерного друкуючого пристрою. У розписці за №2- на суму 856 000 грн. із зобов'язанням повернути позику до 05.03.2014 року - нанесений електрофотографічним способом друку за допомогою чорно-білого лазерного друкуючого пристрою. Розписка №3 без дати на суму 1284000 грн. із зобов'язанням повернути борг у термін до 01.02.2014 р.- містить нанесення електрофотографічним способом друку за допомогою чорно-білого лазерного друкуючого пристрою. У розписці за №4 від 05.03.2013 року на суму 856000 грн. з зобов'язанням повернути позику до 05.03.2014 року - виконаний струменевим способом друку за допомогою кольорового струмінно-капельного друкуючого пристрою. Вищевказане свідчить про те, що друковані тексти у досліджуваних розписках №№ 1,4-нанесені із застосуванням різних друкуючих пристроїв ( лазерного та струмінно-капельного). У наданих на експертизу оригіналах розписок №№2,3 та їх копіях №№ 1,4- ознак монтажу не виявлено. Чотири частини аркушів паперу з'єднані прозорою липкою стрічкою "скотч", кожної із розписок №№ 3, 4, наданих відповідачами- раніше являли собою одне ціле. За приписами статті 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних - інтересів. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України встановлюється презумпція добросовісності та розумності особи при реалізації нею своїх цивільних прав. Оспорювання цієї презумпції здійснюється винятково у судовому порядку, тобто законодавець опосередково закріплює обов'язок учасників цивільного обороту дотримуватися принципів добросовісності та розумності при здійсненні цивільних прав, оскільки його межі встановлені законом. Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Згідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ч. 1 ст.129 Конституції, є змагальність сторін та свободи в наданні своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, та є достатніми, якщо у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ст.ст.79,80 ЦПК України). Згідно ст.82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, за ч.4 цієї ж норми, обставини, встановлені рішенням суду , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у розгляді якої беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За приписами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно ст. 265 ЦПК України, рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) ім'я (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи. В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо). 4. У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. У відповідності до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; 5) забезпечення обвинуваченому права на захист; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 9) обов'язковість судового рішення. Європейський суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин. ("Проніна проти України, "Сєрявін та інші проти України"). Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що в 2013 році [PERSON] передав грошові кошти в загальній сумі 2140000 грн. [PERSON] та [PERSON], які, в свою чергу написали розписки, згідно яких зобов'язались повернути борг у строк до 01.02.2014 року та до 05.03.2014 року. При цьому, розписки були складені за домовленістю сторін на забезпечення зобов'язання по ним. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, тому ці правовідносини повинні регулюватися положеннями статтей 1046-1047,1049 ЦК України. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу можуть передаватися права вимоги кредитора ( здійснюватися заміна кредитора в зобов'язанні ), а тому до нього можуть субсидіарно застосовуватися положення глави 47 ЦК України, які містять загальні норми про заміну кредитора. Законодавець закріплює можливість передачі факторові вимог з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. У такому випадку договір факторингу слід розглядати як забезпечувальне зобов'язання, а відтак до нього мають застосовуватись загальні положення про забезпечення виконання зобов'язань,передбачені ст. 548 ЦК України. За статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути одна або декілька грошових вимог , строк платежу за якою настав ( наявна вимога ). Боржник зобов'язаний здійснити платіж, якщо він одержав письмове попередження про відступлення права грошової вимоги і в цьому повідомлені визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню ( ст.1081ЦК України). З огляду на зазначене суд дійшов висновку про наявність правових підстав вважати заміну боргу відповідача перед позивачем позиковим зобов'язанням за договором позики, а тому наявні підстави для повернення боргу. Відповідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Враховуючи вище виписане,а також те, що оригінал розписки на суму 1 284 000 грн. знаходиться у відповідачів, слід вважати, що борг у вказаній сумі вони повернули. Даний висновок суду відповідає позиції Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі 483\\1953\\16-ц № 61-33891 св 18. Наявність боргової розписки у позивача на суму 856 000 грн. підтверджує наявність боргу. За таких обставин, суд вважає недоведеним факт повернення відповідачами позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України на підтвердження повернення позики, оскільки боргова розписка залишилася у позивача. Отже, в даному випадку суд вважає спростованою презумпцію добросовісності поведінки осіб під час здійснення ними свого права, що втілюється у доведенні у суді факту здійснення такого права особою поза межами, встановленими частиною першою статті 13 ЦК України, тому приходить до висновку про необхідність часткового задоволення у його захисті, що узгоджується із приписами статті 16 ЦК України. За такого, позовні вимоги слід задовольнити частково. та стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 05.03.2013 року в розмірі 856 000 грн., а у стягненні боргу на суму 1 284 000 грн. - відмовити з підстав, викладених вище. Судом в порядку виконання вимог статті 12 ЦПК України роз'яснено наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій щодо надання доказів, однак сторони інших доказів суду на підтвердження своїх вимог та заперечень не надали, клопотань не заявили та вважали за можливе закінчити розгляд справи на підставі наявних доказів. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать: на професійну правничу допомогу, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, та проведення експертизи, пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпечення доказів, та пов'язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 8000 грн. До судових витрат також відносяться витрати, пов'язані з проведенням експертизи, вартість якої складає 8 923,20 грн. Вартість експертизи оплачена [PERSON] За такого, з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 3 200 грн.,( пропорційно суми задоволених позовних вимог), що складає по 1 600 грн. з кожного, та витрати по оплаті проведеної експертизи, що складає пропорційно задоволеним вимогам 3 569, 28 грн. з позивача на користь відповідача [PERSON], який здійснив її оплату. На підставі викладеного, ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: partial