Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, компенсації та моральної шкоди. На підставу своїх вимог спирається на те, що 20 червня 2014 року позивача було прийнято на роботу на ремонтний та виробничий період 2014 року на посаду слюсаря-ремонтника ТЕЦ 5 розряду ДП «Іваньківський цукровий завод» згідно наказу № 47-к від 20.06.2014 року. Згідно наказу №184-к від 19.12.2014 року позивача звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. При цьому, у відповідності до законодавчих норм та вимог, розрахунок із ним не проведено. Ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в ст. 116 даного Кодексу, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідач по теперішній час не розрахувався із ним і не виплатив позивачу заробітної плати після звільнення з роботи. Позивач неодноразово звертався до керівництва відповідача з проханням про виплату належної заборгованості, проте йому було відмовлено, посилаючись начебто на відсутність коштів. Згідно довідки відповідача від 10.11.2015 року № 04/338 значиться заборгованість підприємства перед ним по заробітній платі загальну суму 7092,64 грн., в тому числі: 2183,80 грн. - за листопад 2014 року, 4908,84 грн. - за грудень 2014 року. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому, порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або у повноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. В ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плані працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Своїми діями адміністрація відповідача грубо порушила гарантії та вимоги КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» щодо виплати заробітної плати. За ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», працівникам, яким не своєчасно виплачено заробітну плату підприємствами, установами, організаціями, де вони працюють чи працювали виплачується компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провалиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. В результаті невиплати позивачу передбаченої законодавством винагороди за працю відповідачем завдано йому моральної школи, оскільки явно порушено законні права на оплату праці. Внаслідок чого це призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагало докладати додаткових зусиль для організації його життя. Невиплата заробітної плати змушувала позивача вишукувати всілякі додаткові джерела, що необхідні були на прожиття, це постійно завдавало і завдає йому моральних страждань. Завдану позивачу моральну шкоду позивач оцінює в 2500,00 грн. В ст. 237 КЗпП України зазначено, то відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ст. 116 КЗпП України встановлено: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Ст. 117 КЗпП України встановлено: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку." За ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», працівникам, яким не своєчасно виплачено заробітну плату підприємствами, установами, організаціями, де вони працюють чи працювали виплачується компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 та ст. 2 ЗУ "Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. У тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам пірати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи і дня набрання чинності ним Законом. Отже, виходячи із вищенаведених приписів закону. Відповідач зобов'язаний виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплат заробітної плати. Постановою КМ України від 20.12.1997 року № 1427 затверджено Положення про порядок проведення компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Відповідно до п.2 даного Положення, компенсація працівникам втрати частини заробітної плани у зв'язку з порушенням термінів її виплати провалиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Відповідно до п. 5 даного Положення, виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плат за відповідний місяць. Імперативний обов'язок у нарахуванні, обчисленні та виплаті даної компенсації покладено законодавчо на відповідача. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Порядок проведення індексації затверджено Постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В зв'язку з зазначеними обставинами порушення його прав відповідачем, позивач змушений звернутись за захистом до суду. Позивач позов підтримав в повному обємі. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, проте надав суду письмові заперечення, згідно яких просить справу розглядати у його відсутності та просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в частині стягнення з ДП "Іваньківський цукровий завод" середнього заробітку, компенсації та моральної шкоди, оскільки відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позицію представника відповідача щодо позовних вимог в частині стягнення заробітної плати до суду не надано. Суд, вислухавши думку позивача, вивчивши письмові заперечення представника відповідача та матеріали справи, встановив наступні правовідносини: дійсно 20.06.2014 позивача було прийнято на роботу на ремонтний та виробничий період 2014 року на посаду слюсаря-ремонтника ТЕЦ 5 розряду ДП «Іваньківський цукровий завод» згідно наказу № 47-к від 20.06.2014. Згідно наказу №184-к від 19.12.2014 позивача звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Судом встановлено, що при звільненні позивача, розрахунок із ним не проведено. Відповідно до ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в ст. 116 даного Кодексу, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що відповідач по теперішній час не розрахувався із ним і не виплатив позивачу заробітної плати після звільнення з роботи. Згідно довідки відповідача від 10.11.2015 року № 04/338 значиться заборгованість підприємства перед позивачем по заробітній платі на загальну суму 7092,64 грн., в тому числі: 2183,80 грн. - за листопад 2014 року, 4908,84 грн. - за грудень 2014 року, наявність якої фактично визнає представник відповідача у письмовому запереченні.. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому, порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або у повноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. В частині 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плані працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Ст. 116 КЗпП України встановлено: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тому враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі підлягає до задоволення, а заборгованість по заробітній платі до стягнення. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку, компенсації та моральної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність відмови в даній частині позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Із матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з роботи згідно наказу №184-к від 19.12.2014 року, тобто на момент звернення до суду (16.11.2015 року) позивач пропустив трьохмісячний строк на звернення відповідно до ст. 233 КЗпП України. Доказів поважності пропуску даного строку позивач суду не надав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судові витрати, згідно ст. 88 ЦПК України, слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial