Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

У жовтні 2013 року заступник прокурора Києво-Святошинського району Київської області звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON], третя особа: реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції про визнання незаконними та скасування рішень, державних актів на право приватної власності на земельні ділянки і повернення земельних ділянок. 27.02.2014 р. Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвалено рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 14.05.2014 р. рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.10.2014 р. рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.02.2014 р. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14.05.2014 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06.10.2011 року № 2546 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,7844 га для ведення особистого селянського господарства у адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, за межами населеного пункту. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримав державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,7844 га. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Згідно висновку про експертну грошову оцінку від 02.09.2013 року, розробленого ТОВ КФ "Ріва" експертна грошова оцінка цієї земельної ділянки склала 519 665 грн.. Заступник прокурора Києво-Святошинського району вважає, що вищезазначений державний акт на право власності на земельну ділянку виданий [PERSON] з порушенням вимог земельного законодавства. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просив суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06.10.11 р. №2546 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], площею 0, 7844 га для ведення особистого селянського господарства у адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, за межами населеного пункту. Визнати недійсним, виданий [PERSON], державний акт на право вланості на земельну ділянку, Серії [NUMBER], площею 0,7844 га та вартістю 519665 грн., з кадастровим номером [NUMBER] і скасувати його державну реєстрацію. Судові витрати покласти на відповідачів. Протягом розгляду справи, заступник прокурора Києво-Святошинського району Київської області подав до суду збільшену позовну заяву, відповідно до якої, крім вищезазначених позовних вимог просив також визнати незаконним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 02.12.2013 року № 970 про зміну цільового призначення земельної ділянки з "для ведення особистого селянського господарства" на "для ведення індивідуального господарства"; скасувати рішення про державну реєстрацію об'єкта нерухомого майна: земельної ділянки що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, кадастровий номер [NUMBER], номер запису про право власності [NUMBER], дата, час державної реєстрації 13.12.2013 року 17:08:14. У судове засідання представник позивача з»явився. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд задовольнити. Представник відповідача Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області проти позову заперечував. Просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа - Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції в судове засідання свого представника не направила. Повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа - садівниче товариство «Воїн-3» в судове засідання свого представника не направила. Повідомлялась належним чином. Надала листа про слухання справи у відсутність їх представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства . У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06.10.2011 року № 2546 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,7844 га для ведення особистого селянського господарства у адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, за межами населеного пункту. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримав державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,7844 га. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Згідно висновку про експертну грошову оцінку від 02.09.2013 року, розробленого ТОВ КФ "Ріва" експертна грошова оцінка цієї земельної ділянки склала 519 665 грн. Садівниче товариство "Воїн-3" використовує на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району земельні ділянки загальною площею 30,8 га на підставі державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER], виданого на підставі рішення 2 сесії XXII скликання Гореницької сільської ради від 16.08.1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 116. Перевіркою, проведеною прокуратурою області за участі спеціалістів: Державної інспекції сільського господарства в Київській області, відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі та інженера геодезиста, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], яка належить [PERSON], відведена за рахунок 0,2831 га землі, що перебуває у користуванні, на підставі державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER], виданого на підставі рішення 2 сесії XXII скликання Гореницької сільської ради від 16.08.1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 116 у садівничого товариства "Воїн-3" без згоди останнього, чим було припинено його право постійного користування земельною ділянкою, про що Державною інспекцією сільського господарства в Київській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 05.07.2013 року № А110/144. Ч. 2 ст. 121 Конституції України передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст.20 Закону України „Про прокуратуру" прокурор або його заступник при виявленні порушень закону має право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб. Згідно ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" підставою для представництва у суді прокурором інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними та державою. У ст. 3 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах України. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 5 ЗК України 2001 року передбачено, що одним із принципів земельного законодавства є забезпечення гарантій прав на землю. Згідно зі ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності. У відповідності до ст. 116 ЗК України 2001 року громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється, зокрема, шляхом передачі земельних ділянок у власність. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться також у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. З огляду на вимоги ст. 118 ЗК України 2001 року громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна державна адміністрація розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Статтею 125 ЗК України 2001 року визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У ч.ч. 1, 2, 6 ст. 126 ЗК України 2001 року зазначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Відповідно до ст. 155 ЗК України 2001 року у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 387 ЦК України вказано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта ораном державної влади право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. З урахуванням викладеного, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06.10.11 р. №2546 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], площею 0, 7844 га для ведення особистого селянського господарства у адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області прийняте з порушенням вимог законодавства України. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, врахувавши позицію Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved