Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України компенсацію моральної шкоди у розмірі 200 000, 00 грн, заподіяної незаконним складанням протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 125965 стосовно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП інспектором патрульної поліції 6 роти другого батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенантом Михайликом Юрієм Олександровичем. З урахуванням поданої 25.06.2021 року уточненої позовної заяви, в обґрунтування позову вказано, що 07.02.2017 року інспектором патрульної поліції 6 роти другого батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенантом Михайликом Ю.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 125965 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Інспектором патрульної поліції 6 роти другого батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенантом Михайликом Ю.О. здійснювалася відеофіксація процедури складання протоколу про адміністративне правопорушення та інших обставин, що були пов`язані зі складанням вищевказаного протоколу. Відповідно до пункту четвертого Наказу Департаменту патрульної поліції України № 14/1 від 24.11.2015 «Про порядок зберігання, використання відеозапису з відеореєстраторів патрульних» (далі - Наказ № 14/1) зазначено, що відео, яке знаходиться на сервері або відеореєстраторі, є службовою інформацією та може надаватися третім особам виключно на підставі:ухвали суду, що набрала законної сили, щодо надання у розпорядження суду фрагменту відеозапису; запиту слідчого про надання відео в рамках кримінального провадження; в інших випадках, передбачених діючим законодавством, за погодженням Управління патрульної поліції у місті або його заступників. Проте, 09 лютого 2017 року о 13:06 на веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель», було розміщено статтю під заголовком: «Заступник голови НАЗК попався п`яним за кермом: МВС "заминає" справу». 16 лютого 2017 року о 16:18 на тому ж самому веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель» було розміщено іншу статтю, під заголовком: "Та ти шо?" З`явилося ексклюзивне відео з п`яним заступником голови НАЗК. Поширення в мережі Інтернет відео з нагрудної відеокамери інспектора патрульної поліції Національної поліції України відбулося з порушенням вимог Наказу Департаменту патрульної поліції України № 14/1 від 24. 11. 2015 «Про порядок зберігання, використання відеозапису з відеореєстраторів патрульних» (далі - Наказ № 14/1). Інформація про складання адміністративного протоколу стала публічною та доступною для вільного перегляду великій аудиторії громадян. Її зміст подавався з перекручуванням фактів, що формувало стійке враження у глядача, що позивач дійсно керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Більше того, директор Департаменту комунікації Міністерства внутрішніх справ України Артем Шевченко в прямому ефірі на телеканалі 112 повідомив, що оскільки порушення по сто тридцятій статті є одним з грубих порушень, такі факти стають публічними саме з профілактичною метою, а також назвав позивача «правопорушником», чим порушив принцип презумпції невинуватості закріплений у ч.2 ст. 62 Конституції України та ч.2 ст. 2 Кримінального кодексу України. [PERSON] наголошує, що у зв`язку з незаконним складанням протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 125965 відносно останнього за частиною першою ст. 130 КУпАП. на підставі якого було відкрито адміністративне провадження у справі про адміністративне правопорушення, умисного публічного розголошення службової інформації Управлінням патрульної поліції України в м. Києві, зокрема відео з відеореєстратора інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції України в м. Києві позивачу завдано значної моральної шкоди. Також позивач звертає увагу суду на умисність протиправних дій патрульних поліцейських під час складання зазначеного вище протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП з огляду на ненадання можливості [PERSON] проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі в порушення п. 6,7 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. №1103, що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2017 року у справі № 757/8524/17-п. 27 грудня 2018 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області інформація поширена у статтях «Заступник голови НАЗК попався п`яним за кермом: МВС «заминає» справу» та «Та ти що? З`явилося ексклюзивне відео з п`яним заступником голови НАЗК» визнана недостовірною, вищевказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2019 року. Враховуючи заниження оцінки професійної діяльності позивача, як члена та Заступника голови Національного агентства з питань запобігання корупції, в очах очільників органів державної влади, громадської та міжнародної спільноти; підрив довіри населення до проведених в Державі антикорупційних реформ та діяльності новоутворених органів, внаслідок дискредитації їх посадових осіб; характеру і глибини душевних переживань, спричинених порушенням права незаконними діями правоохоронних органів; характеру немайнових втрат, як передчасна відставка з посади заступника голови НАЗК та члена НАЗК; істотних змін в соціальному та професійному стані, руйнування кар`єрних очікувань, ділової репутації, що вимагає і по-сьогодні додаткових зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану; способу, обсягу та системності поширення недостовірної інформації, характеру негативного змісту, позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди на загальну суму 200 000, 00 грн. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 17 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив в якому представник відповідача-2 Національної поліції України - Таркало А. заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає їх безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Представник відповідача-2, звертає увагу суду, на те, що для встановлення порушення прав особи, однією із складових є поширення саме недостовірної інформації, разом з цим у даній справі, як вбачається з позову, засоби масової інформації оприлюднили фактичні дані, тобто інформацію, що відповідала дійсності, оскільки її підтверджує сам позивач у позовній заяві. Національна поліція України здійснює інформування громадськості лише через офіційний веб-сайт НПУ та офіційні сторінки Національної поліції України в соціальних мережах. Як вбачається з позову, [PERSON] в якості доказів оприлюднення інформації про нього долучає скріншоти з веб-сайтів «Обозреватель», «112.ua», водночас позивачем не долучено доказів оприлюднення оспорюваної інформації саме на веб-сайті Національної поліції України. Що ж до посилання позивача на незаконне, на його думку, оприлюднення відео з боді-камери патрульного, то така незаконність останнім не доведена. Окрім того, представник відповідача-2 вказує, що статтею 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць). Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було утворено як юридичну особу публічного права Департамент патрульної поліції (ЄДРПОУ 40108646) як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Таким чином, щодо оприлюднення відео з боді-камери належним відповідачем у даній справі повинен бути саме Департамент патрульної поліції, оскільки Національною поліцією України, як центральним органом управління поліцією, жодні відео не оприлюднювалися. Аналогічна ситуація і твердженням позивача про неприйнятні, на його думку, висловлювання директора Департаменту комунікацій Міністерства внутрішніх справ України Артема Шевченка. Так, Національна поліція України та Міністерство внутрішніх справ України є окремими юридичними особами публічного права. 02 липня 2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про Національну поліцію». Пунктом 1 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що він набирає чинності через три місяці з дня. наступного за днем його опублікування. Вказаний Закон було опубліковано 6 серпня 2015 року в газеті «Голос України» у № 141-142. Відповідно до пункту 7 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» було доручено Кабінету Міністрів України забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів. На виконання цієї норми в межах повноважень, наданих ч. 1 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. У частині 1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» зазначається, що територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Як вбачається з викладеного, Національна поліція України та її територіальні органи не є правонаступником міліції, та не є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України. Разом з цим, Артем Шевченко службу в Національній поліції України не проходить та перебуває на посаді директора Департаменту комунікацій Міністерства внутрішніх справ України (ЄДРПОУ 00032684). З огляду на вище, вважаємо доведеним, що Національна поліція України, як центральний орган управління поліцією, є неналежним відповідачем у даній справі та будь-яких прав позивача не порушувала. 12.10.2021 року представник НПУ -Таркало А. подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивача. Разом з тим, 12.10.2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, з урахуванням долучених до заяви письмових пояснень, аналогічних до викладених у позові, враховуючи подану заяву у суду відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача-2 про залишення позовної заяви без розгляду. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 07.02.2017 року інспектором патрульної поліції 6 роти другого батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенантом Михайликом Ю.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 125965 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. 09 лютого 2017 року о 13:06 на веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель», було розміщено статтю під заголовком: «Заступник голови НАЗК попався п`яним за кермом: МВС "заминає" справу». 16 лютого 2017 року о 16:18 на тому ж самому веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель» було розміщено іншу статтю, під заголовком: "Та ти шо?" З`явилося ексклюзивне відео з п`яним заступником голови НАЗК. У вищевказаних статтях було опубліковано відео з нагрудної відеокамери інспектора патрульної поліції Національної поліції України. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача-2 щодо оприлюднення засобами масової інформації фактичних даних, тобто інформації що відповідала дійсності, оскільки рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.12.2018 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2019 року, інформація поширена у статтях «Заступник голови НАЗК попався п`яним за кермом: МВС «заминає» справу» та «Та ти що? З`явилося ексклюзивне відео з п`яним заступником голови НАЗК» визнана недостовірною. Більше того, питання оприлюднення засобами масової інформації вищезгаданих статей не є предметом даного спору. Підставою для відшкодування шкоди позивач вказує закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Суд, вважає за необхідне зазначити, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше), що узгоджується з практикою Верховного суду, зокрема, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц. Разом з тим, за приписами частини першої статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, саме останній є особою, яка є процесуальним суб`єктом, який на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушив його права та до якого позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до органу суду. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношень, з приводу яких виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Положення частини другої статті 51 ЦПК України має імперативний характер, враховуючи також, що позивач самостійно визначає особу, яка, на його думку, несе юридичну відповідальність за порушення його майнових, особистих немайнових прав. В той же час, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно з частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Крім того, відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з обставинами справи, вбачається, що 07.02.2017 року інспектором патрульної поліції 6 роти другого батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенантом Михайликом Ю.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 125965 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць). Управління патрульної поліції у м. Києві є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції. Департамент патрульної поліції, у свою чергу, є міжрегіональним територіальним орган Національної поліції України, який складається зі структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і його територіальних (відокремлених) підрозділів., який має статус самостійної юридичної особи (м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3; код ЄДРПОУ 40108646) та самостійної особи публічного права. Отже Національна поліція України не є належним відповідачем в даній справі, виходячи із специфіки законодавчого врегулювання організації діяльності Національної поліції України, як системи самостійних органів: центрального органу управління, яким і є Національна поліція України, і територіальних (міжрегіональних) органів поліції. Оскільки Національна поліція України (код ЄДРПОУ 40108578) є центральним органом управління поліції, незаконно складений протокол про адміністративне правопорушення був складений не посадовою особою НПУ, що фактично не заперечується позивачем, а відтак не є належним відповідачем у справі, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог до Національної поліції України. Позивач також не надав доказів, що вказували б на існування обставин, які б свідчили, що саме Національною поліцією України відносно нього вчинялися будь-які протиправні дії чи бездіяльність, а також те, що позивач звертався до Національної поліції України стосовно відновлення його порушених прав. Отже, Національна поліція України є неналежним відповідачем щодо позовних вимог [PERSON] , оскільки прав його не порушувала та жодних дій відносно нього не вчиняла. З аналізу обставин справи, змісту позовних вимог та положень чинного законодавства вбачається, що правовий спір між позивачем та Національною поліцією України відсутній, оскільки Національною поліцією України як центральним органом управління поліції не здійснювались відносно позивача жодні дії. У свої постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 826/1460/16 Верховний Суд вказує на те, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України, а саме положеннями статті 51 вказаного Кодексу України. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Дана позиція узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позов подано до неналежного відповідача, яким є Національна поліція України, в той же час позивач не звернулася до суду із клопотанням, передбаченим статтею 51 ЦПК України. Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed