Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до автогаражного кооперативу «Ластівка», [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач була дружиною померлого [INFO] [PERSON] Батькові її чоловіка [PERSON] був наданий гаражний бокс [NUMBER] в гаражному кооперативі «Ластівка», він повністю сплатив вступні внески та пай, однак за життя право власності не оформив. [PERSON] помер, заповіту на належне йому майно не залишав. Її чоловік фактично прийняв спадщину після смерті батька, постійно до дня смерті користувався гаражем, сплачував експлуатаційні внески, але документально це не оформив. Вона прийняла спадщину, користується гаражем. Коли звернулась в нотаріальну контору, їй було відмовлено в оформленні спадкового майна, так як її чоловік не оформив свідоцтво про прийняття спадщини після смерті батька, у зв'язку з чим просить визнати за нею право власності на спадкове майно - гаражний бокс, після смерті чоловіка. [PERSON] звернувся із зустрічними вимогами до автогаражного кооперативу «Ластівка», [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] [PERSON] померла, а 09.10.2013 року Друга Львівська державна нотаріальна контора видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона успадкувала усе майно, що залишилось після смерті матері. Вказує, що після сплати пайового внеску [PERSON], спірний гараж став спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Спадщину після смерті [PERSON] прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON], яким було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в квартирі [ADDRESS] та свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в земельній ділянці по [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] прийняла усю належну їй частину спадщини після смерті чоловіка, в тому числі і частину в спірному гаражі. Однак вони не оформили спадкові права на гараж, оскільки на час смерті [PERSON] не було зареєстровано право власності на цей гараж. Крім того, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/4 частини спірного гаража, а відтак [PERSON] має право на частину в спадщині в розмірі 1/4, а [PERSON] на частину в розмірі 3/4. А відтак, [PERSON] після смерті [PERSON] належить 1/16 частини гаража, а [PERSON] - 3/16 частини гаража. 06.02.2017 року представник [PERSON] уточнив позовні вимоги, згідно яких просить визнати за [PERSON] право власності на 13/16 частини гаражного боксу [NUMBER] Гаражно-будівельному кооперативі №1 «Ластівка» Франківського району м.Львова, за адресою:м.Львів, вул.Княгині Ольги, 74А. Крім того, [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в інтересах якого діють законні представники: [PERSON], [PERSON], треті особи: Орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору, який ухвалою суду об'єднаний в одне провадження. Даний позов мотивує тим, що після смерті [PERSON], його дружина [PERSON] та син [PERSON] успадкували по 1/4 частці гаражного боксу [NUMBER] в гаражному кооперативі №1 «Ластівка» кожен. Однак, вони не оформили спадкові права на гараж, оскільки на час смерті [PERSON] не було зареєстровано право власності на цей гараж. [INFO] помер [PERSON], син [PERSON] Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, у тому числі і на 1/4 частку спірного гаража. А відтак, [PERSON] після смерті [PERSON] належить 1/16 частка гаража, а [PERSON] - 3/16 частка гаража, успадкованого померлим після смерті батька. Отже, [PERSON] прийняла усю належну їй частину спадщини після смерті свого сина, включаючи і 1/16 частку спірного гаража. 22 квітня 2008 року Франківським районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення суду, на підставі якого [PERSON] отримала право власності на гаражний бокс [NUMBER], загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "Б", разом з цегляним підвалом, загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "пд", загальною площею 39,0 кв.м, що знаходиться в ряді 16 в гаражному кооперативі № 1 "Ластівка", розташованому у місті Львові на вулиці Княгині Ольги, 74-а. 11 січня 2013 року [PERSON] звернулася в Франківський районний суд м. Львова з заявою про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2008 року. [INFO] померла [PERSON] 09 жовтня 2013 року Друга Львівська державна нотаріальна контора видала Позивачу - доньці та водночас єдиній спадкоємиці померлої [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідного до якого вона успадкувала усе майно, що залишилось після смерті її матері. 04 січня 2013 року представник позивача отримав відповідь та завірені копії документів від ОКП «БТІ та ЕО» на адвокатський запит № 02-26/12/2012 від 26 грудня 2012 року в якій зазначено, що згідно архівних даних станом на 01 жовтня 2012 року гараж [NUMBER], що знаходиться в ГК № 1 "Ластівка" за адресою: м. Львів, вул. Кн. Ольги, 74-А зареєстрований в цілому за [PERSON] на підставі договору дарування від 07 серпня 2008 року. Вважає, що при укладенні оспорюваного договору порушено норми Конституції України та Цивільного кодексу України, що було відчужено гараж, а саме без згоди співвласника на таке відчуження. Це є достатньою підставою для визнання договору недійсним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Просить суд первісний позов задовольнити у задоволенні зустрічної та об'єднаної позовної заяви [PERSON] відмовити у зв'язку із її безпідставністю з мотивів викладених в позовній заяві. Представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у фабулі зустрічних та об'єднаних позовних вимог, уточнень до зустрічного позову. Просить зустрічні уточнені та об'єднані вимоги задовольнити в повному обсязі, у задоволенні первісного позову просить відмовити. Представник третьої особи органу опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради по зустрічній та об'єднаній позовній заяві в судовому засіданні повністю заперечив зустрічні та об'єднаній позовні вимоги, просить у задоволенні таких відмовити, оскільки позивачка правомірно набула право власності на гараж та на власний розсуд володіє, розпоряджається та користується своїм майном. Просить первісний позов задовольнити. Відповідачі по первісному, зустрічному та об'єднаному позовах в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду. Однак, рекомендовані листи з судовими повістками, які направлялися за адресою відповідачів, повернуто Франківському районному суду м. Львова з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 99 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку» від 5 березня 2009 року № 270 рекомендовані поштові відправлення, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї, а у разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення. Згідно з п. 116 вказаних Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку протягом одного місяця з дня їх надходження. Пунктом 117 Правил надання послуг поштового зв'язку, поштові відправлення повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання. Поштові відправлення повертаються також у разі неможливості вручити їх через неправильно зазначену адресу або її відсутність (змита, відірвана чи пошкоджена в інший спосіб) та з інших причин, які не дають змоги оператору поштового зв'язку виконати обов'язки щодо пересилання поштових відправлень. У відповідності до абз.5 ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за зареєстрованою адресою місця проживання чи перебування, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи наведене та беручи до уваги те, що відповідачі не з'являлися у відділення поштового зв'язку для отримання рекомендованих листів з судовими повістками, суд приходить до висновку, що відповідачі були відсутні за адресою, вказаною в матеріалах справи, що у відповідності до абз. 5 ч.5 ст. 74 ЦПК України розглядається як вручення належним чином судового виклику або судового повідомлення. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися. Суд заслухавши думку учасників процесу вирішив слухати справу без участі третіх осіб на підставі наявних в матеріалах справи доказах на підставі ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити, у задоволенні зустрічних та об'єднаних позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначений законом спосіб. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 22 квітня 2008 року Франківський районний суд м. Львова ухвалив заочне рішення, яким задоволив позов [PERSON] до автогаражного кооперативу "Ластівка", [PERSON], [PERSON], [PERSON],третьої особи ЛОР "БТІ та ЕО" про визнання права власності на спадкове майно, яке скасовано ухвалою суду. Судом встановлено, що 02 серпня 1983 року між [PERSON] та РБУ- був укладений договір на ремонт і будівництво житлових домів, квартир, господарських, побутових будівель і споруд по замовленню населення. Згідно з п.1 цього договору, підрядчик прийняв на себе виконання робіт по ремонту, будівництву за адресою: м. Львів, вул. Боженко, КП «Ластівка». Пунктом 5 договору передбачено, що підрядчик зобов'язується виконати роботи на суму 1349,81 руб. протягом 1983 року. 02 січня 1984 року [PERSON] був виданий ордер № 772 про те, що йому гадається право на заняття гаража в гаражному кооперативі [NUMBER] Товариства Автолюбителів УРСР Радянського району м.Львова. Як встановлено, в судовому засіданні, 02.01.1984 року [PERSON] одержав ордер № 772 на гараж в кооперативі "Ластівка" по вул. Кн. Ольги, 74А в м. Львові. Після чого подарував машину [PERSON], передав йому документи і ключі від гаражу, щоб він міг користуватись ним. В пункті в) Постанови ПВСУ № 5 від 28.06.1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» зазначено, що відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про власність», якщо пай ГБК внесено за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - гараж є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Як зазначив Верховний суд України у правовому висновку у справі № 6-1587цс16 від 12 жовтня 2016 року відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що спірний гараж перебував у користуванні [PERSON], який був наданий його батьком [PERSON] Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Таким чином, у даному випадку на час укладення спірного договору дарування від 07 серпня 2008 року гаражу [NUMBER] ряд [NUMBER], що знаходиться в ГК № 1 "Ластівка" за адресою: м. Львів, вул. Кн. Ольги, 74-А [PERSON] та набувач [PERSON] не знали і не могли знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та його дружині [PERSON] і що для укладення договору необхідна згода [PERSON], тому зазначене майно не може бути витребуване у них. Крім того, [PERSON] не оформила спадкові права на гараж, оскільки на час смерті [PERSON] не було зареєстровано право власності на цей гараж та такий перебував у користуванні сім'ї [PERSON] [INFO] помер [PERSON] Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями після смерті [PERSON] стали його мати - [PERSON], дружина - [PERSON], а також його діти: дочка [PERSON] та син - [PERSON], які відмовилися від права на спадкування за законом після смерті їхнього батька на користь матері [PERSON]. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, у тому числі і на спірний гаража. Враховуючи, що рішення суду має бути правильне по суті і справедливе, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на спірний гараж є підставними та підлягають до задоволення, слід визнати право власності на гаражний бокс [NUMBER], загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "Б", разом з цегляним підвалом, загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "пд", загальною площею 39,0 кв.м, що знаходиться в ряді 16 в гаражному кооперативі № 1 "Ластівка", розташованому у місті Львові на вулиці Княгині Ольги, 74-а. Суд приходить до даного висновку враховуючи ту обставину, що після смерті [PERSON] його майно спадкувала дружина [PERSON], якій було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку в квартирі [ADDRESS] та частку в земельній ділянці по [ADDRESS]. Отже, як дружина спадкодавця, [PERSON] при оформленні спадщини знала і про інше майно подружжя, однак з невідомих причин про це не повідомила нотаріуса. Про існування іншого майна, а саме гаража в автогаражному кооперативі "Ластівка", відповідачка знала про що свідчить наступне: 22.04.2002 року [PERSON] і [PERSON] прийняли спадщину та отримали Свідоцтво про право на спадщину по закону. В свідоцтві вказано що спадкоємцями майна [PERSON] є в рівних долях [PERSON] і [PERSON], а також що спадкове майно складається з земельної ділянки та будинку, що знаходяться по [ADDRESS]. Про гараж не згадується. Після смерті [PERSON] - в жовтні 2001 року, [PERSON] - донька спадкодавця, виїхала з сім'єю на постійне місце проживання до Канади. [PERSON] залишилася сама проживати по [ADDRESS]. На початку 2004 року на прохання [PERSON] позивачка з чоловіком та дітьми переселилися до неї. Враховуючи те, що [PERSON] свідомо знаючи про гараж, не претендувала на нього, оскільки чоловік [PERSON] передав у користування доний гараж своєму синові [PERSON] [PERSON] подала позов до суду про визнання за нею права власності на гараж. 02.04.2008 року - Франківський районний суд м. Львова ухвалив рішення, яким задоволив позов [PERSON] до автогаражного кооперативу "Ластівка", [PERSON], [PERSON], [PERSON],третьої особи ЛОР "БТІ та ЕО" про визнання права власності на спадкове майно. Тому, твердження представника [PERSON] та її доньки [PERSON] про те, що остатня була позбавлена права власності, як на частину гаража, що належав їй у спільній сумісній власності, так і частину гаража, що належав їй після прийняття спадщини та можливості користуватися процесуальним правами надані їй ЦПК України є надуманими і безпідставними. Враховуючи, що станом з 2008 року по 2013 рік [PERSON] не оспорювала права власності на гараж, що в свою чергу дає підстави вважати та свідчить про визнання за такого права за своїм сином [PERSON] та в порядку спадкування за [PERSON] даного права. Суд також враховує ту обставину, що [INFO] померла [PERSON] і що, 09 жовтня 2013 року Друга Львівська державна нотаріальна контора видала Позивачу - доньці та водночас єдиній спадкоємиці померлої [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідного до якого вона успадкувала усе майно, що залишилось після смерті її матері, що також підтверджує, що остання не є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] та брата [PERSON], оскільки з 2001 року виїхала на постійне місце проживання до Канади, а тому в даному випадку її права та законні інтереси не порушені. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпоряджання своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Статтею 316 ЦК визначено поняття права власності, яким є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відтак, як встановлено судом, 07 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування гаражного боксу [NUMBER] в гаражному кооперативі №1 «Ластівка» за адресою: м.Львів, вул.Кн.Ольги, 74-А від 07 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. зареєстровано в реєстра за №6016. Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України. якщо його вчинено особою під впливом тяжкої неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Тяжким обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа(фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки, а особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на тих умовах. Згідно з вимогами вимог ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування, суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин справи, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Аналогічне положення прописано і в пунктах 20, 23 роз'яснень вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року, де зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, тільки у разі доведеності факту обману (тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною. Представником відповідачки по зустрічній позовній заяві [PERSON] в судовому засіданні зазначено, що при укладенні оспорюваного договору дарування його довірителька повністю довіряла та довіряє своєму онуку, із змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що такий укладений та посвідчений у в приміщенні нотаріальної контори, жодних умов щодо покладення на сторін будь-яких обов'язків не передбачалось. Зміст договору був підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена, що повністю відповідає дійсності та досягли всіх істотних умов, які передбачені умовами договору. Тому суд приходить до висновку, що договір дарування був укладений у відповідності до вимог цивільного законодавства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 п.1 ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] за договором дарування р.№6016/07.08.2008 посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., в Обласному КП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєстрував за собою право власності на гараж [NUMBER] гаражний кооператив «Ластівка» м.Львів, вул.Княгині Ольги, 74а реєстраційний номер 23440789, чим фактично прийняв дар у свою власність. В супереч твердженням представника позивача [PERSON] [PERSON] вчинив дії щодо фактичного прийняття у власність подарованого майна, та у встановлений законом спосіб оформив на себе право власності на спірний гараж та здійснив відповідну державну реєстрацію своїх прав. З огляду на викладене суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] на законних підставах набув у власність гараж [NUMBER] гаражного кооперативу «Ластівка» м.Львів, вул.Княгині Ольги, 74а. Відмовляючи у задоволенні об'єднананого зустрічного позову [PERSON] до автогаражного кооперативу «Ластівка», [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності та об'єднаного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в інтересах якого діють законні представники: [PERSON], [PERSON], треті особи: Орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору суд виходив з того, що з досліджених і оцінених судом доказів не вбачається, що оспорюваний договір дарування є недійсними. У зв'язку з чим суд прийшов до переконання, що на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, з'ясовано та перевірено вільну волю сторін договорів, які погодились зі всіма істотними умовами договорів, укладені договори були добровільно підписані сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договорів, їм було роз'яснено усі наслідки підписання таких договорів. Окрім того, станом на 2008 рік жодних претензій з боку [PERSON] не було. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Ст. 1266 ЦК України Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Ст.1268 ЦК України Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Дані положення норм статтей цивільного кодексу також підтверджують право онука [PERSON] на даний гараж. Оскільки, позивачем по зустрічній та об'єднаній позовних заявах [PERSON] при зверненні до суду, а також в ході розгляду справи не надала суду об'єктивних доказів, які б свідчили про наявність підстав визнання договору дарування недійсним, а також визнання права власності на гараж, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: approved