Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтував тим, що [INFO] в с. Брицьке Липовецького району Вінницької області померла його, [PERSON], тітка [PERSON], яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. За життя тіткою на його, [PERSON], ім'я був складений заповіт, відповідно до якого вона заповіла усе належне її майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось йому, [PERSON] Вказаний заповіт не змінений та не скасований. Інших спадкоємців як за заповітом, так і за законом - немає. Особи, які мають право на обов'язкову частку у спадщині - відсутні. Тобто він, [PERSON], є єдиним спадкоємцем на майно [PERSON] після її смерті за заповітом. У силу діючого на час відкриття спадщини законодавства, об'єкт спадкування він прийняв в силу ст. 1269 ЦК України шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини за місцем її відкриття протягом 6-ти місяців після відкриття спадщини, а саме 28.12.2010 року. Проте вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування житлового будинку не має можливості, оскільки на будинок відсутні правовстановлюючі документи, які виготовити на даний час неможливо, оскільки на померлу даний документ відповідні органи не видають, тому позивач просив суд здійснити захист його порушених прав у спосіб шляхом визнання за ним права власності на об'єкт нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у заявленому у позові обсязі, а розгляд справи проводити у їх відсутності. Відповідач в судове засідання також не з'явився, в заяві, яка адресована суду, сільський голова Брицької сільської ради Липовецького району просив позов задовольнити у зв'язку із його визнанням, а розгляд справи проводити у відсутності їх представника. Ураховуючи те, зщо сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України, правами, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. [INFO] в с. Брицьке Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане виконкомом Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області 19.07.2010 року. За життя 27.01.2009 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, відповідно до якого на ім'я позивача [PERSON] заповіла все її майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось. Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] 27 січня 2009 року та зареєстровано у реєстрі за № 88. Відповідно до запису вчиненого на зворотній стороні заповіту 23.12.2010 року приватним нотаріусом, заповіт не змінений та не скасований. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, до складу якої увійшов житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. Належність спадкової маси саме спадкодавцеві підтверджується довідками виконкому Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, згідно з якими: за даними погосподарської книги №2 за 1960-1963 роки право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON]; будинок спадкодавця [PERSON], який знаходиться в [ADDRESS] належить до соціальної групи - індивідуальна забудова. Також, відповідно до даних із технічного паспорта на даний житловий будинок виданого 13.04.2011 року КП «БООБТІ» (Інвентаризаційна справа №189) - його власником також зазначено померлу. Яу убачається із матеріалів спадкової справи до майна померлої №589/2010, своїм правом на прийняття спадщини за заповітом скористався лише позивач, подавши нотаріусу заяву відповідного змісту. Особи, які мають право на обов'язкову частку у спадщині - відсутні. Тобто єдиним спадкоємцем на майно [PERSON] після її смерті за заповітом є [PERSON] Постановою державного нотаріуса Кицюка О.П. Липовецької державної нотаріальної контори від 28.11.2014 року [PERSON] було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] після смерті [PERSON], оскільки заявником нотаріусу не було пред'явлено правовстановлюючого документа, який би посвідчував право власності спадкодавця на нього. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, оскільки спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, таку позицію висловив і Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Зі змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України, слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст1220, 1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.г. 4 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Здобуті у справі докази свідчать про те, що позивач будучи спадкоємцем за заповітом спадщину прийняв. Згідно вимог діючого на той момент законодавства, по даних сільської ради, житловий будинок, який увійшов до складу спадкової маси, перебував у власності спадкодавця. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону та підлягають до задоволення. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти задоволення позову, про що надав заяву відповідного змісту. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 25, 346 ч. 1 п.11, 1218 - 1223, 1261, 1268 -1270, 1274, 1299 ЦК України,

Outcome: approved