Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про\~ захист\~\~\~ гідності, честі , ділової репутації , в обгрунтування якого зазначив, що 11.06.2014 року через канцелярію Оржицького районного Полтавської області отримав листа від 11.06.2014 року складений [PERSON] спільно з гр. [PERSON], але підписаний від імені [PERSON], де вони зазначають про його нетрадиційну,на їх думку, сексуальну орієнтацію. При цьому зазначають, що він погрожував їм своїм службовим становищем. Зміст цього листа став відомий працівникам канцелярії Оржицького райсуду, цей лист обговорювався на оперативній нараді суддів Оржицького районного суду Полтавської області 12 червня 2014 року, тому він став відомий секретареві цих зборів [PERSON] Позивач вимушений додатково вживати заходів для відновлення своєї ділової репутації: пояснювати колегам про його психологічний стан, приймати заспокійливі ліки, готувати позов до суду . У нього виникла в зв"язку з неправомірними діями відповідача насторога, тривога, порушилися емоційні реакції на події, що відбуваються в роботі та загалом в житті. Позивач з того часу зафіксований проявляти свою увагу лише на проблемі морально-етичної реабілітації. Неправомірні дії в тому числі висловлювання призвели до морального дискомфорту, знизилася активність службової та соціальної діяльності, знижений та нестійкий настрій, порушився сон, став нервово збудженим, роздратованим, виникало бажання уникати контактів з людьми, виникло почуття образи, обурення та приниження гідності. Такий зміст листа є завідомо неправдивим, принизливим та образливим, завдає шкоди гідності та честі, оскільки принижує його як людину, впливає на його авторитет як працівника Оржицького районного суду і взагалі створює негативну соціальну оцінку в серед оточуючих людей. Позивачу доведено, що інформація розповсюджена більш ніж одній людині, вона стосується саме позивача, є негативною і недостовірною та порушує особисті немайнові права. Неправдива та негативна інформація розповсюджена відповідачем вплинула на стосунки з людьми, які оточують, негативно відобразилася на авторитеті позивача по місцю роботи. В судовому засіданні в режимі відеоконференції позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та прохав їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча вчасно та належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про, що свідчить поштове повідомлення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтями 28, 32 Конституції України гарантується кожному право на повагу до його гідності, на судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе. Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати, інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Таким чином, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, вони не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і не можуть бути спростовані, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, в рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 8.07.1986 та «Українська прес-група» проти України» від 29.03.2005 року. У зв'язку з наведеним суд приходить до висновку, що немає фактів, які б доводили, що зазначена інформація та висловлювання мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача. Відповідно до Конституції всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст.40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.2 ст.55). Згідно з ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Також при зверненні позивача до суду з вказаним позовом, у позовній заяві не зазначено та не доведено в ході судового розгляду справи по суті, яка саме інформація є недостовірною. Так як позивачем робиться лише посилання про викладення відповідачем фактів, які на думку позивача не відповідають дійсності і є оціночними судженнями відповідача. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29.03.2005 (заява №72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: 41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 pоку № 475/97 - ВР, див. наведене вище рішення у справі\~«Lingensv. Austria*,\~стор.28, §46). 42. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Таким чином за положеннями ст.10 Конвенції, судову практику Європейського суду з прав людини, оціночні судження не можуть визнаватися судом недостовірними, що протирічить цим нормам права. Також позивачем стверджується, що в подальшому йому стало відомо, що ще 11.06.2014 року [PERSON] з [PERSON] звернулися з листом, але підписаний від імені [PERSON], де вони зазначають про його нетрадиційну,на їх думку, сексуальну орієнтацію. Оскільки право особи висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України. Це право закріплено також у ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Згідно із\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно положень\~ст.. 10 ЦПК України\~Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно роз'яснень, наданих у п.2\~постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні точно і неухильно застосувати положення\~Конституції України,\~Цивільного кодексу України\~. Крім того, враховуючи положення\~статті 9 Конституції України\~та беручи до уваги ратифікацію\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття\~Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9\~№ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 14 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам\~статті 119 ЦПК. Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Невиконання зазначених вимог зумовлює наслідки, передбачені\~статтею 121 ЦПК. У пункті 19 постанови Пленуму також зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. В. п. 15 постанови Пленуму ВСУ N 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до розяснень п.4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р.\~№ 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Судом встановлено, і це не заперечується сторонами по справі, що позивач [PERSON] як на час виникнення спірних правовідносин так і на час розгляду справи судом працює на посаді судді Оржицького районного суду Полтавської області, тобто є публічною особою на місцевому рівні. Згідно положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З обмеженнями, зазначеними у ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що відповідачем вчинено дії, які були направлені на вираження суб'єктивної думки й поглядів, при цьому вони не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані.Також немає фактів, які б доводили, що розповсюджена інформація є мотивована цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Виходячи з того, що позивач [PERSON] як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним судові витрати по даній справи віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed