Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

15 вересня 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай). Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року було замінено відповідача Миколаївську сільську раду Веселинівського району Миколаївської області його правонаступником - Веселинівською селищною радою Миколаївської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 липня 1990 року [PERSON] був прийнятий в члени колгоспу ім. Ворошилова с. Миколаївка Веселинівського району Миколаївської області, яке в подальшому було реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємство "Зоряний". Рішенням правління колгоспу від 27.07.1990 року №9 він був направлений на стаціонарне навчання в Петровський сільськогосподарський технікум по спеціальності ветеринарний фельдшер. Вважає, що при направленні його на навчання за ним зберігалось членство в колгоспі, у зв`язку з чим він набув право на виділення йому земельної частки (паю). Однак, з невідомих йому причин, його чомусь не було включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) по КСП "Зоряний". З огляду на зазначене, позивач був змушений звернутися до суду та просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 6,731 умовних кадастрових гектарів та вартістю 16519,43 грн. в землях, переданих в колективну власність колективному сільськогосподарському підприємству (КСП) "Зоряний", с. Миколаївка Веселинівського району Миколаївської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, зокрема зазначили, що на момент розпаювання земель позивач був членом КСП «Зоряний», але його безпідставно не було включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Однак, через правову необізнаність він вчасно не звернувся за захистом своїх прав. Представник відповідача Веселинівської селищної ради в судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду 20.01.2021 року представник відповідача надав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі представника відповідача. Заслухавши вступне слово позивача [PERSON] , представника позивача - адвоката Гусарова С.Д., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Зоряний» Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області отримало 13.07.1994 року. Згідно з записами у трудовій книжці колгоспника [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , 09 липня 1990 року позивач [PERSON] був прийнятий в члени КСП «Зоряний» Веселинівського району Миколаївської області і направлений на навчання до Петровського сільськогосподарського технікуму. Відповідно до архівної довідки від 09 вересня 2020 року №205/05-03 рішенням загальних зборів членів колгоспу імені Ворошилова від 27 липня 1990 року, протокол №9, [PERSON] був прийнятий в члени колгоспу. За даними архівної довідки від 09 вересня 2020 року №206/054-03 рішенням загальних зборів членів колгоспу імені Ворошилова від 27 липня 1990 року, протокол №9, [PERSON] був направлений на навчання в Петровський сільськогосподарський технікум по спеціальності ветеринарний фельдшер на стаціонарне навчання. Відповідно до листа начальника Відділу у Веселинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 08.09.2020 року № 35/138-20 13 липня 1994 року колективному сільськогосподарському підприємству "Зоряний" Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області видано державний акт на право колективної власності на землю Серія МК №001, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №238. Розмір середньої частки (паю) по колишньому КСП "Зоряний" Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області складає 6,731 умовних кадастрових гектарів та вартістю 16519, 43 грн. [PERSON] не значиться в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай) по колишньому КСП "Зоряний" Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств (далі - КСП), сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право колективної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та зазначеного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), слід з`ясувати чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. До вручення зазначеного акта власником землі була держава, а після передачі його у КСП земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП, та працівникам інших сільськогосподарських утворень. Всі працівники колишніх господарств, у тому числі й пенсіонери, які залишилися членами нових підприємств, які були живими на дату отримання державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати, стали її власниками у рівних частках. Якщо трудові відносини осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", особи, власники сертифікатів на право на земельну частку /пай/, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Відповідно до ч. 1 ст. 2 вищевказаного Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/, є сертифікат на право на земельну частку /пай/,виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Відповідно до ч. 2 ст. 2 вищевказаного Закону України документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.5 Закону України від 14 лютого 1992 року №2114«Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Таким чином, членство у вказаному підприємстві не виникає автоматично на підставі трудових відносин, воно може виникнути після проявлення волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Відповідно до п.3.6 Статуту колективного сільськогосподарського підприємства "Зоряний" членство в підприємстві припиняється в разі виходу або виключення членів підприємства. Пунктом 3.9 Статуту передбачено, що членство в підприємстві зберігається за громадянами, які тимчасово вибули із підприємства в таких випадках: проходження дійсної строкової військової служби; обрання на виборну посаду, навчання з відривом від виробництва за направленням підприємства; направлення на роботу в інші підприємства і організації з ініціативи підприємства на певний строк, установлений правлінням підприємства. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що рішенням зборів уповноважених членів колгоспу імені Ворошилова с. Миколаївка Веселинівського району Миколаївської області від 27 липня 1990 року, протокол №9, [PERSON] був прийнятий в члени колгоспу, і цим же рішенням був направлений на навчання до Петровського сільськогосподарського технікуму. Відповідно з записами у трудовій книжці колгоспника [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , позивач 29.06.1995 року закінчив навчання в Петровському сільськогосподарському технікумі. 21.08.1995 року [PERSON] був прийнятий на посаду ветеринарного фельдшера ферми №1 КСП "Зоряний". 13.05.1996 року позивача виключено із членів КСП згідно з п.1 ст.40 КЗпУ. Таким чином, хоча [PERSON] на день видачі колективному сільськогосподарському підприємтву "Зоряний" 13 липня 1994 року Державного акту на право колективної власності на землю серії МК №001 і не працював у даному підприємтві в зв`язку з направленням на навчання, однак членство за ним зберігалося, оскільки відомостей про його вихід або виключення з членів КСП "Зоряний" станом на 13 липня 1994 року не було. Його було виключено із членів КСП 13.05.1996 року. За таких обставин та з огляду на вищевикладені вимоги законодавства суд дійшов висновку що позивач мав право на земельну часитку (пай) в колективній власності на землю КСП «Зоряний». Однак, суд вважає, що позивач пропустив строк на пред`явленння позову до суду, а тому відповідно до вимог ст. 80 ЦК УРСР позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Позовна давність існує для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Відповідно до п.6 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд виходить з того, що [PERSON] про порушення свого права на земельну частку (пай) повинен був дізнатись з початку розпаювання земель КСП 13.07.1994 року, що є загальновідомим фактом. Однак, позивач у передбачений законом строк без поважних на те причин не звернувся до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Інших фактів та доказів, які б свідчили про поважність причин пропущення строків позовної давності позивачем не надано. Твердження позивача про те, що він лише влітку 2020 року дізнався, що в 1998 році було перепаювання земель КСП, не має в даному випадку жодного значення, оскільки юридична необізнаність не є поважною причиною пропущеного строку позовної давності. Крім того, посилання позивача на те, що через декілька років після 1994 року, під час його звільнення, він звертався до голови КСП з питанням про поновлення його права, свідчить про його обізнаність в цій ситуації, що склалася, а, отже, він мав об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу і у встановлений строк звернутися до суду. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло ще у 1994 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 УРСР 1963 року, минув ще до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому суд може самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен був дізнатися", що містяться у ст. 76 ЦК УРСР (1963 року), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Тобто, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таким чином, враховуючи, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) з початку розпаювання земель КСП "Зоряний" у 1994 році, що є загальновідомим фактом, а також враховуючи пояснення самого позивача, що він дізнався про порушення свого права під час оформлення свого звільнення з КСП "Зоряний", тобто в 1996 році, та в усній формі звертався до голови КСП з питанням про поновлення його права на земельну частку (пай), але це питання не було вирішено, дає суду підстави вважати, що позивач міг пред`явити свої вимоги в межах строку позовної давності, проте не зробив цього та звернувся з позовом лише у 2020 році, більш як через 20 років після дізнання про порушене право. Будь-яких доказів чинення перешкод у зверненні з позовом до суду позивач не надав та не навів переконливих причин поважності пропуску позовної давності. Тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в зв`язку зі спливом позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed