Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем укладено договір про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку За даним договором відповідач зобов`язувався сплачувати всі рахунки за надані послуги та плату за утримання номеру в мережі, особисто перевіряти залишок авансового платежу, вносити відповідні платежі за послуги, отримані за договором. Фактичне використання послуги означає, що така послуга замовлена абонентом. Так, у період з 15 квітня 2014 року по 15 травня 2014 року (послуга міжнародного роумінгу) виникла заборгованість в розмірі 4455,27 грн. У добровільному порядку відповідач дану заборгованість не погашав, тому за їх зверненням був виданий судовий наказ про стягнення заборгованості. Але за заявою відповідача даний наказ був скасований. У позасудовому порядку спір не вирішений. Просили суд стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 4 455,27 грн.; судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. 06 березня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] . Не погоджуючись з позовом, вказала, що у квітні 2014 року вона не користувалась послугою міжнародний роумінг, таку послугу вона не замовляла. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження користування мережею Інтернет на території інших країн, без належного розрахунку часу, обсягу використаного трафіку. Позовна заява містить суперечливу інформацію про наявну заборгованість. Оскільки позивач не обґрунтував свій позов, не надав доказів на його підтвердження, таких послуг нею не замовлялось, тому просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов. Просив суд задоволити позов у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представником відповідача при розгляді справи поданий відзив, заперечення проти позову, заявлені клопотання про витребування доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 13 квітня 2013 року між ПрАТ "МТС Україна" (23 травня 2017 року перейменовано на ПрАТ «ВФ Україна») та [PERSON] був укладений договір про надання послуг мобільного зв`язку № 6218866/1.12506983 на номер телефону [NUMBER] (контракт № [NUMBER] ). З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачу було присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] . Узв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги) особовий рахунок абонента було замінено на № [NUMBER]. Номер телефону обслуговувався в тарифному пакеті GSM «Супер МТС без ПЗЗ 0-50». Позивачем зі свого боку виконані взяті на себе зобов`язання у повному обсязі. У квітні-травні 2014 року ПрАТ «ВФ Україна» було зафіксовано користування послугою «Мобільний GPRS-інтернет», що підтверджується копією електронного документу «Довідкова інформація про надані послуги». За надані послуги ПрАТ «ВФ Україна» було надіслано на адресу відповідача рахунки № 295369412900 та претензію № С 295369412900/07 з проханням терміново сплатити суму заборгованості в розмірі 4455,27 грн., яка відповідачем не виконана. 17 лютого 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано судовий наказ у справі № 369/1239/17 про стягнення з [PERSON] на користь ПрАТ «ВФ Україна» заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 4457,27 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року судовий наказ скасовано. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Статтею 903 ЦК України встановлено, що замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору Відповідно до ст. 33 Закону України «Про телекомунікації» споживачі комунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги. У ст. 63 Закону України «Про телекомунікації» визначено, що телекомунікаційні послуги, надаються відповідно до законодавства. Умовами надання телекомунікаційних послуг є: 1) укладення договору між оператором, провайдером телекомунікацій і споживачем телекомунікаційних послуг відповідно до основних вимог до договору про надання телекомунікаційних послуг, установлених НКРЗ; 2) оплата замовленої споживачем телекомунікаційної послуги. Відповідно до пункту 3 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11 квітня 2012 року, роумінг - послуга, яка забезпечує можливість абонентові одного оператора рухомого (мобільного) зв`язку отримувати послуги в мережі іншого оператора із збереженням початкової реєстрації абонента в телекомунікаційній мережі свого оператора. З умов договору убачається, що [PERSON] обрала тарифний пакет GSM «Супер МТС без ПЗЗ 0-50» та замовила серед інших наступні послуги: SMS, переадресування дзвінка, голосова пошта, GPRS-послуги WAP, MMS, Інтернет, Гіпер.NET, OnlineTV, пере адресація встановлена оператором, інформація про рахунок. Своїм підписом [PERSON] підтвердила правильність заповнених даних відомостей та отримання ним відомостей та Тарифів та Умов (Правил) користування. Згідно п.3 правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11 квітня 2012 року, згода споживача визначена як воловиявлення, виражене споживачем у будь-який спосіб, у тому числі вчинення ним дій, які можуть бути зафіксовані обладнанням оператора, провайдера (голосове повідомлення, використання сигналів тонового набору тощо). 30 червня 2013 року [PERSON] подала письмову заяву про підключення послуги міжнародного роумінгу, активація роумінгу з 07 липня 2013 року. Також з деталізованої інформації вбачається, що [PERSON] отримувала Інтернет-послуги у роумінгу, направляла смс-повідомлення, здійснювались дзвінки у роумінгу. Доказів на спростування даним обставин відповідачка суду не надала. Згідно п.5 абонент зобов`язаний користуватись послугами у повній відповідності до умов цього договору та умов користування мережами мобільного зв`язку оператора, своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за збереження номеру при тимчасовому відключенні в мережі мобільного зв`язку оператора по всіх телефонах, зареєстрованих на його особистому рахунку….. Фактичне використання абонентом тієї чи іншої послуги означає, що така послуга була замовлена абонентом. Нарахування за надані послуги здійснюється згідно з тарифами оператора, які є невід`ємною частиною цього договору (тарифи додаються). Розрахунковий період становить один місяць. Кожному абоненту надається один особовий рахунок, на підставі чого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявним у абонента номерами телефонів. Пунктом 6.3 договору передбачено, що за наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, але в будь-якому разі до моменту фактичного використання авансу. Згідно наданого позивачем звіту по особовому рахунку абонента, сума заборгованості [PERSON] становить 4455,27 грн. В квітні-травні 2014 року було зафіксовано користування послугою «Мобільний GPRS- інтернет». Нарахування відбувається за фактом використання Інтернет-доступу, тобто тарифікації підлягає об`єм переданих/прийнятих даних. Зазначені послуги були надані на суму 4455,27 грн.. Усі послуги були надані і протарифіковані відповідно до тарифів ПАТ «МТС Україна», що діяли в квітні-травні 2014 року. На підтвердження надання [PERSON] телекомунікаційних послуг, зокрема, GPRS-послуг, ПАТ «ВФ Україна» надало суду довідкову інформацію про надані послуги за вказаний період. Крім того, [PERSON] своїм підписом на першій сторінці договору та додаткової заяви підтвердила ознайомлення з тарифами оператора та умовами користування мережами мобільного зв`язку, що свідчить про його волевиявлення та згоду на отримання замовлених послуг. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Однак, [PERSON] на спростування факту надання їй позивачем телекомунікаційних послуг будь-яких доказів суду не надано. Відповідно до пункту 1.2 договору загальні умови укладання договору та надання послуг мобільного зв`язку в повному обсязі визначаються Умовами (Правилами) користування мережами мобільного зв`язку UMC, які є невід`ємною частиною Договору. Згідно «Умов користування» чітко встановлено, що абонент має право замовляти та користуватись на свій вибір послугами, які пропонує оператор, згідно зі встановленими оператором тарифами, враховуючи при цьому технічні можливості кінцевого обладнання абонента. Відповідно пункту 10.4 Договору, підпис Відповідача свідчить про те, що він ознайомлений з цінами і тарифами, умовами Договору, Умовами користування і зобов`язується їх виконувати. Згідно показників, належних ПрАТ «ВФ Україна» технічних засобів виміру тривалості, кількості та вартості послуг було зафіксовано обсяг даних, що були використані Відповідачем в період з 15 квітня по 15 травня 2014 року. Така інформація відображена в довідці «Довідкова інформація про надані послуги», яка була досліджена судом при розгляді справи та не являється простим розрахунком, а є автоматичним розрахунком сертифікованого та атестованого державою обладнання, і є підтвердженням надання зазначених в ній послуг абоненту. Відповідно до договору кількість та вартість послуг, наданих абоненту за розрахунковий період, визначається відповідно до показників, належних операторові технічних засобів виміру тривалості, кількості та вартості наданих послуг. Умовами застосування технічних засобів телекомунікацій є їх відповідність стандартам і технічним регламентам. Технічні засоби телекомунікацій повинні мати виданий у встановленому законодавством порядку документ про підтвердження відповідності вимогам нормативних документів у сфері телекомунікацій.Підтвердження відповідності технічних засобів телекомунікацій здійснюється згідно із Законом України "Про технічні регламенти та оцінку відповідності" ( ст. 24 ЗУ «Про телекомунікації»). Також суд враховує, що технічні засоби телекомунікацій ПАТ «ВФ Україна» мають всі встановлені законодавцем документи про їх відповідність вимогам нормативних документів у сфері телекомунікацій. Телекомунікаційне обладнання ПАТ «ВФ Україна» знаходяться під постійним контролем Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації за дотриманням умов застосування технічних засобів у телекомунікаційних мережах. Всі технічні засоби виміру тривалості, обсягу та вартості наданих послуг сертифіковані відповідно до державних та міжнародних стандартів, проходять щорічну перевірку державними органами і відповідають галузевим стандартам, що розробляються та затверджуються відповідно до законодавства України про стандартизацію з урахуванням стандартів та рекомендацій міжнародних організацій. З метою забезпечення єдності і необхідної точності вимірювань відповідно до ЗУ «Про метрологію та метрологічну діяльність», всі технічні засоби виміру тривалості, обсягу та вартості наданих послуг ПАТ «ВФ Україна» щорічно проходять обов`язкову державну метрологічну атестацію. Отже, доводи відповідача про те, що позивач не довів факту користування ним послугою GPRS, суд відхиляє як безпідставні. Відповідно до п. 3.1. Договору оператор має право змінювати тарифи на послуги, перелік та умови надання послуг. Про нові тарифи оператор повідомляє абонента за 7 календарних днів до їх введення через ЗМІ або на вказаному сайті. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що отримання відповідачем послуг «Мобільний GPRS-інтернет» свідчить про те, що така послуга була ним замовлена. Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач не замовляв, а у подальшому відмовився від послуги, ним суду не надано. Враховуючи, що позовні вимоги суд задовольняє, тому на підставі ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір в розмірі 1921 грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved