Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

06.03.2015 року [PERSON] звернулася з позовом про позбавлення батьківських прав свого колишнього чоловіка [PERSON] і в процесі розгляду справи 23.03.2015 року подала заяву про збільшення позовних вимог та просила суд надати дозвіл на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон та дозвіл на виїзд в Республіку Польща дочці [PERSON] без згоди батька, а ухвалою суду від 31.03.2015 року дані позовні вимоги роз'єднано у самостійні провадження . Такі вимоги обґрунтовувала тим, що не може оформити документи для тимчасового виїзду за кордон та отримати дозвіл на виїзд за межі України малолітній дочці [PERSON] через неправомірну поведінку батька [PERSON], який безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Посилаючись на те, що дитина навчається у польській школі і на час канікул разом з однокласниками бажає відвідати цю країну , вважає, що така позиція відповідача суперечить інтересам дочки та не сприяє її гармонійному та всебічному розвитку. В судовому засіданні позивачка пояснила, що у відповідності до змін у чинному законодавстві вона вже виготовила проїзний документ на ім'я дочки без згоди батька . А тому уточнила позовні вимоги та просила суд надати дозвіл без згоди батька для тимчасового виїзду дочки [PERSON] в Польську Республіку до досягнення нею повноліття. Додатково пояснила, що впродовж 6 років батько жодного разу не навідувався до дочки . При розгляді справи про позбавлення його батьківських прав вказував, що надасть такий дозвіл, але на її телефонні звернення до нотаріуса так і не з'явився, а на даний час взагалі відключив телефон, а вона обмежена у часі, оскільки вже практично всі учні здали документи на виготовленні візи. Представник служби у справах дітей виконкому Болехівської міської ради вимоги уточненої заяви підтримала, оскільки вважає, що такий дозвіл на виїзд є в інтересах дитини та сприяє її всебічному та гармонійному розвитку , адже безпідставна відмова батька спричинить дочці, яка успішно навчається у школі, стрес через неможливість разом з однакласниками відвідати країну, мову якої вона вивчає. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлений завчасно і належним чином і від нього не надійшла заява про причини неявки в суд чи про слухання справи в його відсутності. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦК України. Заслухавши пояснення позивачки, представника служби у справах дітей виконкому Болехівської міської ради, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку про часткове задоволення уточнених позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, у якому народилася дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Як вбачається з рішення Болехівського міського суду, 30.06.2009 року шлюб між ними розірвано (а.с.9), малолітня дочка залишилась проживати за місцем проживання позивачки та перебуває на її утриманні (а.с.8). Малолітня [PERSON] навчається в суботньо-недільній Польській школі м. Болехів про, що свідчить довідка (а.с.2). Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вбачається з пояснень позивачки, вона має намір відправити дитину за кордон до Республіки Польщі з дітьми, які також відвудують недільну Польську школу, але відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обгрунтовувували його відмову, він не навів. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.141, ст. 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до абз. 3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у пункті 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суд повинен зазначити в рішенні назву держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Як визнав суд у позивачки відсутні гарантії отримання згоди від відповідача у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідач діями, що спрямовані на ухилення у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за дитини кордон, безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини. Однак вимоги позивачки про надання такого дозволу на виїзд дочки за кордон на певний час - до досягнення нею повноліття - суперечитимуть чинному законодавству, яким , як зазначено вище, передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька , з визначенням його початку і закінчення до досягнення дитини 16-річного віку. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Разом з тим, зважаючи на наявні між сторонами непорозуміння, що виникли внаслідок неврегульованості питань, пов'язаних з реалізацією батьківських прав та обов'язків, що вирішуються в судовому порядку а також тривалість судового розгляду (враховуючи перегляд рішень у судовому порядку), суд приходить до переконання, що надання дозволу для виїзду дитини за кордон без згоди батька протягом одного року після набрання чинності цим рішенням буде відповідати інтересам дитини та жодним чином не порушить прав батька на участь у спілкуванні з донькою, її вихованні. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд вирішує питання щодо витрати, пов'язаних з розглядом справи в суді, що в даному спорі склажаються із сплати судового збору згідно пред'явленої квитанції. З врахуванням викладеного, ст.ст.141, 150, 155 Сімейного кодексу України, ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України", п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, ст.3 Конвенції про права дитини,

Outcome: partial