Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Комерційний Банк «[PERSON]» звернувся до районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 05 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «[PERSON]», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк», та [PERSON] укладено договір кредиту, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2299,00 грн зі сплатою 5,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення заборгованості до 05 лютого 2009 року. За умовами даного договору [PERSON] мала регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Проте відповідачка не вносила необхідні платежі. Неодноразові звернення працівників банку результатів не дали. Станом на 11 лютого 2016 року за [PERSON] рахується заборгованість по сплаті кредиту 405,95 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 56 грн 42 коп, заборгованість за комісією 758 грн 70 коп. Оскільки у встановлений строк [PERSON] кредит не погашала, відсотки за користування кредитом не сплачував, тому банк відповідно до умов договору нарахував пеню у розмірі 13\~117 грн 29 коп та штраф за порушення строків погашення кредиту та відсотків в розмірі 500,00 грн (фіксована частина) та 716,92 грн (процентна складова). У звязку із зверненням до суду позивач поніс додаткові витрати: за оплату судового збору 1378,00 грн. Тому просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №К3XRFB02400448 від 05 лютого 2008 року у розмірі 15 555 грн 28 коп та судові витрати у розмірі 1378 грн 00 коп. У судове засідання представник позивача не зявився. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідачка не зявилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності,також просила зменшити пеню на підставі наданих документів. Відповідно ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що 05 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К3XRFB02400448. За цим договором [PERSON] отримала кредит у розмірі 2299,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 лютого 2009 року. Відповідно до умов договору від 15 березня 2013 року, договір складається із анкети позичальника, умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка». [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1\~ст. 634 ЦК України. Згідно цієї\~статті ЦК\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п.3.2. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», відповідач зобовязалася використати кредит за цільовим призначенням, погашати кредит у порядку та строки, передбачені Заявою, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до Заяви, Умов та Тарифів, а також сплатити Банку винагороду у строки та в розмірі, згідно Тарифів, Заяви та даних Умов. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно статей\~526,\~527,\~530 Цивільного кодексу України\~зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п.5.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Договором,більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Відповідно до п.5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань,передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу. Відповідно до заяви, [PERSON] зобовязалася щомісячно, з 20 по 25 число кожного місяця надавати Банку кредитні кошти (щомісячний платіж) у сумі 272,8 гривень для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. З розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] не надавала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст.\~509,\~526,\~1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Згідно зі\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 525 ЦК України\~передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно \~ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до частини другої статті\~1054\~та частини другої статті\~1050 Цивільного кодексу України\~наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З матеріалів справи вбачається, що станом на 11 лютого 2016 року за [PERSON] рахується заборгованість по сплаті кредиту 405 грн 95 коп, заборгованість по процентам за користування кредитом 56 грн 42 коп, заборгованість за комісією 748 грн 070 коп, заборгованість за пенею 13\~117 грн 29 коп, заборгованість по штрафу (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп.;\~\~заборгованість по штрафу (процентна складова) 716 грн. 92 коп, що разом складає 15 555 грн 28 коп. Разом з тим, положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених "Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків,та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, за рішенням суду розмір неустойки може бути зменшений за наявності кількох умов: а) якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; б) за наявності інших обставин, що мають істотне значення, питання про які вирішується на підставі аналізу обставин, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причини невиконання або неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною особою порушення та його наслідків. Окрім того, з наданих [PERSON] довідок вбачається, що остання проживає за адресою : [INFO], тимчасово не працює, на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], 18.05.2012 рокународження. Виходячи з наданого [PERSON] акціонерним товариством КБ "Приват Банк" розрахунку заборгованості за період дії кредитного договору, позивачем нарахована пеня за прострочення погашення основного боргу за кредитом, в сумі 13 117 грн 29 коп. Разом з тим, з урахування норм чинного законодавства, яке регулює питання застосування заходів цивільно-правової відповідальності, суд приходить до висновку про наявність підстав застосування положень ч. 3 ст. 551\~Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з чим, заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені підлягають задоволенню частково, тому суд присуджує стягнути з відповідачки [PERSON], як боржника, нараховану позивачем пеню в сумі 800,00 грн., оскільки сума нарахованої пені за період з 20 травня 2008 року по 11 лютого 2016 року, яка визначена позивачем в сумі 13\~117 грн 29 коп, значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, тому підлягає зменшенню до розміру 800 грн, як такої, що не перевищує суму основного боргу. Відповідно до частини третьої\~ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного та приймаючи до уваги, що боржник не виконав своїх зобов'язань перед позивачем за кредитним договором від 05 лютого 2008 року, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню частково,а саме 3 237 грн 99 коп. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжний документ за №ВО900В11СN від 10 березня 2016 року. Тому позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача судового збору у розмірі підлягають задоволенню відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial