Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі відокремленого підрозділу виробнича одиниця «Жданівкатепломережа» 20 березня 2014 р. звернулося до Кіровського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання у квартиру [ADDRESS] за період з 01 лютого 1997 р. до 31 січня 2014 р. у розмірі 3289,90 грн., які вони, незважаючи на попередження, не сплатили. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів нараховані за весь вказаний період інфляційні збитки в сумі 1999,80 грн., 3% річних у сумі 742,02 грн. та сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн. Представник позивача Орлова Н.І. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання у квартиру [ADDRESS] за період з 01 лютого 1997 р. до 31 січня 2014 р. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином рекомендованими судовими повістками на 21 квітня 2014 р., проте в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, на надіслали заяву з просьбою перенести розгляд справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справі, суд вважає, що позовні вимоги повинні бути задоволені частково. Згідно із ст. ст. 67,68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, каналізація, теплова енергія ) наймачами повинна проводиться щомісячно. Це ж положення міститься в ст. ст. 815, 816, 820 ЦК України 2004 р. та у п.14, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковою територією, затверджених Постановою КМ України № 572 від 8 жовтня 1992 р. Згідно зі ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором , а відповідно до ст. 816 ЦК України саме наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Разом з тим відповідно до ст. 64 ЖК України, що є спеціальною нормою закону щодо житлових прав та обов'язків, повнолітні члени сім»ї наймача несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність по обов'язкам, що випливають з договору найма житлового приміщення. Відносини з приводу теплопостачання фізичними особами регулюються: ЦК України, Законами України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-1У від 24 червня 2004 р. з наступними змінами, "Про теплопостачання" №2633- 1У від 02 червня 2005 р. з наступними змінами, Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затвердженими постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р. зі змінами, внесеними постановами КМ України №1268 від 31 жовтня 2007 р., №933 від 03 вересня 2009 р., №151 від17 лютого 2010 р.; Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМ України №1198 від 03 жовтня 2007 р. Згідно ст. 1, 19, 24 Закону України "Про теплопостачання" споживач - фізична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору, зобов'язаний щомісяця здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману (спожиту) теплову енергію. Таким чином, у відсутності договору на споживання послуг, суд вважає потрібно користуватися доведеністю фактичного споживання послуг, що є єдиною підставою (у відсутності договору) на стягнення заборгованості за фактично спожиті послуги, тобто за фактичну поставлену до квартиру споживачів теплову енергію. [PERSON] та [PERSON] разом з їх дітьми [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на підставі договору міни квартири, посвідченого Кіровською державною нотаріальною конторою 27 грудня 1995 р. за реєстром №1966, зареєстрованої в БТІ за №5-2266 на праві спільної сумісної власності, оскільки частки кожного з них у праві власності не визначені та не виділені, що відповідає ст. 368 ЦК України; зареєстровані та проживають в даній квартирі, що підтверджено довідкою голови правління ОСББ будинку "Шахтарська 35" Логінової Т.В. та адресними довідками від 28 березня 2014 р.; фактично користуються послугами позивача, оскільки теплова енергія надходить до квартири [ADDRESS], отже повинні нести відповідальність по виконанню обов'язків по сплаті за спожиту теплову енергію солідарно, як її власники на праві спільної сумісної власності. Відповідачі не направили до суду письмової заяви про застосування строку позовної давності, за викликом суду у судове засідання не з'явилися. На відміну від імперативного правила ст. 75 ЦК УРСР 1963 р., яке передбачало обов'язковість застосування позовної давності, ч.3 ст. 267 ЦК України передбачає можливість застосування даного правового інституту лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення судом рішення. Оскільки в судовому засіданні під час розгляду справи судом і до моменту винесення рішення по суті заявлених вимог ні однією із сторін не була зроблена заява про застосування строку позовної давності, то у суду нема підстав для його застосування. Дане положення є додатковою гарантією захисту прав кредитора та законодавчо закріпленим підтвердженням того, що навіть в разі спливу строку позовної давності суб'єктивне право продовжує існувати. При цьому суд бере до уваги, що факт необізнаності боржника про закінчення строку позовної давності юридичного значення не має. Строк позовної давності про стягнення заборгованості до 31 грудня 2003 р., встановлений ст. 71 ЦК України 1963 р. , сплив до набрання чинності ЦК України 2004 р., ст. 75 ЦК УРСР 1963 р. була імперативною нормою та передбачала обов'язковість застосування позовної давності на відміну від ч.3 ст. 267 ЦК України 2004 р., яка передбачає можливість застосування даного правового інституту лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення судом рішення, проте навіть за цей період застосування строку позовної давності неможливе. При цьому суд бере до уваги, що за період з 01 лютого 1997 р. до теперішнього часу відповідачі сплачували частково послуги теплопостачання, 18 жовтня 2006 р. укладали угоду на погашення заборгованості за теплову енергію, тобто систематично вчиняли дії, які свідчили про свідоме визнання ними боргу та відповідно до ст. 264 ЦК України вони таким чином перервали перебіг строку позовної давності, в зв'язку з чим навіть при наявності заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, суд не мав би можливості застосувати позовну давність, оскільки хоча позивачу ніщо не заважало регулярно звертатися до суду за стягненням заборгованості за спожиту відповідачами теплову енергію та відповідачі систематично самі своїми діями по погашенню заборгованості та по укладенню договору про погашення заборгованості переривали строк позовної давності; з іншого боку заборгованість фактично складає період з лютого 2013 р. по 31 січня 2014 р., а отже строк позовної давності щодо вказаної суми взагалі не пройшов. На цей час заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання, надані до квартири [ADDRESS] складає 3289,90 грн., бо на протязі всього цього часу за постачання теплової енергії за вказану квартиру кошти вносилися частково, хоча теплова енергія весь цей час надходила до даної квартири. Проте, хоча в позові вказано, що вказана заборгованість виникла за період з 01 лютого 1997 р. по 31 січня 2014 р., суд не може погодитися з вказівкою такого періоду, оскільки відповідно до особистого рахунку за період з 01 лютого 1997 р. по 31 січня 2014 р. було фактично нараховано за теплопостачання 21727,56 грн. та в той же час відповідачами сплачено 18649,71 грн., а заборгованість в сумі 3289,90 грн., що дійсно існує за станом на 31 січня 2014 р. та відповідачами не оспорена, фактично становить вартість спожитих послуг з теплопостачання за період з лютого 2013 р. по 31 січня 2014 р. (оскільки нарахування за цей період склало 3404,05 грн., отже навіть трохи більше існуючої у відповідачів заборгованості). Цей висновок суду в тому числі заснований на недоведені позивачем того, за який період відповідачами вносилася плата, а погашення споживачем заборгованості повинно відноситися поступово, починаючи з більш ранніх періодів, за який виникла заборгованість. З відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню солідарно існуюча за станом на 31 січня 2014 р. заборгованість у сумі 3289 грн. 90 коп. за спожиті послуги з теплопостачання, надані до квартири [ADDRESS], оскільки [PERSON] та [PERSON] фактично користувалися послугами позивача, проте не завжди своєчасно провадили сплату за спожиті послуги з теплопостачання; хоча теплова енергія надходила до даної квартири; доказів, що б спростовували даний факт суду не надано. Відповідачами не оспорені тарифи на житлово-комунальні послуги, не оспорений розмір жилої площі. Виробник, тобто позивач по справі , надав послуги з централізованого опалення до вводу у будинок відповідачів, що також відповідачами не оспорюється. Заборгованість відповідачів підтверджено витягом з особистого рахунку , копія якого надана суду позивачем та не спростована в суді іншими доказами. Будь-яких доказів, які б спростовували факт надання послуг теплопостачання до вказаної квартири чи свідчили б про неналежну якість цих послуг навіть у окремі місяці, відповідачами суду не надано. Стаття 625 ЦК України передбачає обов'язок боржника, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В обґрунтування заявлених вимог стягувачем не надано суду договір, укладений між сторонами, яким було б передбачено обов'язок боржника, встановлений ст. 625 ч.2 ЦК України; відсутні і докази попередження боржника про можливе нарахування індексу інфляції та 3% річних. Копія наданого суду особистого рахунку свідчить про те, що між сторонами існують лише фактичні договірні відносини, які регулюються спеціальними Законами України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-1У від 24 червня 2004 р. з наступними змінами, "Про теплопостачання" №2633- 1У від 02 червня 2005 р. з наступними змінами, Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затвердженими постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р. зі змінами, внесеними постановами КМ України №1268 від 31 жовтня 2007 р., №933 від 03 вересня 2009 р., №151 від17 лютого 2010 р.; Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМ України №1198 від 03 жовтня 2007 р., ні одним з яких не передбачений обов'язок споживача сплачувати заборгованість за послуги теплопостачання з нарахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних на суму заборгованості, отже матеріальним правом за несплату послуг з теплопостачання нарахування індексу інфляції та 3% річних не передбачено, а процесуальне право є лише засобом застосування матеріального права. Додані до заяви розрахунки індексу інфляції та 3% річних не мають посилання на законодавчо обґрунтований механізм нарахування цих виплат, відсутнє попередження споживачів про нарахування та стягнення цих виплат, дані нарахування не передбачалися укладеною 18 жовтня 2006 р. за №397 угодою про погашення заборгованості за теплову енергію. Крім того необґрунтоване нарахування індексу інфляції та 3% річних за період з 1997 р. (адже за станом на січень 2004 р. враховано вхідне сальдо 954,63) не тільки тому, що угодою від 18 жовтня 2006 р. сторони не дійшли такої угоди, а й тому, що фактично існуюча у відповідачів заборгованість станом на 31 січня 2014 р. в сумі 3289,90 грн. виникла фактично за період не з 1997 р., а складає суму заборгованості за теплопостачання з лютого 2013 р. по 31 січня 2014 р., а отож менше ніж за рік, а, як наслідок, нарахування інфляційних збитків та 3% річних, починаючи з січня 2004 р. та в сумі, яка майже дорівнює боргу, який споживачі на протязі всього періоду намагалися погасити та визнавали його, - є іще і несправедливою. В зв'язку з викладеним в позові в частині стягнення з відповідачів індексу інфляції у розмірі 1999,80 грн., 3% річних - 742,02 грн. слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог в цій частині. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у сумі 243 грн. 60 грн. (що є мінімальним розміром судового збору у позовах, що мають ціну) підлягає стягненню на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі відокремленого підрозділу виробнича одиниця «Жданівкатепломережа» з [PERSON] та [PERSON] в сумі 121,80 грн. з кожного, що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial