Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним п. 5.4 договору про надання споживчого кредиту від 18.07.2012 р. Обгрунтовує позов тим, що положення зазначеного пункту, згідно з яким відповідач при виникненні розбіжностей або претензій між сторонами наділений правом вибору третейського суду, на вирішення якого передається вказаний спір, є несправедливими, оскільки порушують його право на судовий захист законних прав та інтересів. Також зазначив, що відповідно до п. 14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» розгляду у третейських судах не підлягають справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, третейське застереження передбачене п. 5.4 договору суперечить вимогам діючого законодавства, створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, а тому просить суд визнати його недійсним. У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позов підтримали. Просили визнати недійсним п.5.4 третейської угоди на підставі ст.203, 215 ЦК України, тому що , укладаючи цей пункт договору, «Сімейна позика» порушила Закон України «Про третейські суди», ст.6 п.14, оскільки що не можна було даний спір передавати на розгляд Третейському суду. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував в повному обсязі, Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника відповідача та позивача. Законодавством чітко передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті і вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами. Договором, який було укладено з позивачем сторони домовились, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому третейському суді у відповідності з його регламентом. Крім того, право позивача на звернення до суду, передбачене ст. 3 ЦПК України, не порушене, про що свідчить судовий розгляд даної позовної заяви. Позивач знав про розгляд справи Третейським судом, був один раз в суді, знайомився з матеріалами справи, і не оскаржував рішення Третейського суду. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.07.2012 року між Кредитною спілкою «Сімейна позика» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №716/12-10139/01, згідно якого кредитодавець зобов'язався на умовах строковості, зворотності, платності та забезпеченості надати позичальнику грошові кошти у сумі 6500,00 грн., із строком користування кредитом 12 місяців (а.с. 7-8). Відповідно до п. 2.3 договору відсотки за користування кредитом становлять 18,08 № річних та 1,47 % щомісяця від суми кредиту. Так, рішенням Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» від 07.11.2013р. стягнуто з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Сімейна позика» суму заборгованості за кредитом в розмірі 4826,53 грн. ( а.с.9-12) Дане рішення вже виконано позивачем на підставі виданого виконавчого листа Печерським районним судом м.Києва а.с. ) Рішенням Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» від 28.04.2015р. стягнуто з [PERSON] заборгованість за цим же кредитним договором в розмірі 5724,99 грн. ( кредит 2617,52 грн., несплачені відсотки , не в повному обсязі був погашений кредит, а також відсотки ( а.с.15-18). Дане рішення суду ще не виконане, але вже на підставі ухвали від 19.11.2015р.Печерським районним судом м.Києва ( по місцю знаходження Третейського суду) видано виконавчий лист. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору. Відповідно до положень ст.5 Закону України «Про третейські суди», України юридичні чи фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Згідно п. 5.4 договору про надання споживчого кредиту від 18.07.2012р. сторони узгодили, що всі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають у період дії цього договору, вирішуються шляхом переговорів, а у випадку недосягнення згоди спір передається на розгляд та остаточне вирішення до постійно діючого Третейського суду за вибором кредитодавця у відповідності з його регламентом. Як на підставу своїх вимог представники позивача посилаються на те, що договір протирічить п.14 ст.6 ЗУ «Про третейські суди». Змінами до Закону від 03.02.2011р. доповнено пункт 14 до статті 6 цього Закону, відповідно до якого підвідомчість справ третейським судам не розповсюджується на справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг (кредитної спілки). Отже, кредитний договір із застереженням в пункті 5.4 щодо розгляду спорів Третейським судом укладена після змін в Законі в 2011році, що є незаконним. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди", оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що на момент укладення договору від 18.07.2012р. сторонами не було додержано вимог п.14 ст.6 ЗУ «Про третейські суди». А тому позов підлягає задоволенню. Посилання представника відповідача на роз»яснення даної норми судами вищої інстанції лише у 2015р. не звільняє сторін від додержання вимог Закону при укладенні правочинів. У Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду Укроаїни від 04.11.2015року( №6-2074цс15 ) вказується, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку ( кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Тобто, на час укладання договору про надання споживчого кредиту від 18.07.2012р. Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів банку (кредитної спілки).

Outcome: approved