Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

05.12.2016 року ПАТ КБ "Приват Банк" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області про звільнення майна з-під арешту. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору від 14.07.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14.07.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення магазину "[INFO]", розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належить відповідачу на праві власності. У зв'язку з посвідченням договору іпотеки 14.07.2008 року приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Цимбалюком І.М. була накладена заборона відчуження предмету іпотеки - зазначеного вище нерухомого майна. Постановами Відділу ДВС Шаргородського РУЮ Вінницької області серії АА № 947736 від 01.12.2010 року, № 24539995 від 17.02.2011 року та № 49318574 від 12.11.2015 року накладено арешт на майно відповідача та оголошено заборону на його відчуження. Позивач зазначив, що його право застави щодо предмета іпотеки виникло 14.07.2008 року, до винесення державними виконавцями 01.12.2010 року, 17.02.2011 року та 12.11.2015 року постанов про накладення арешту на майно відповідача, тобто пізніше, ніж було укладено договір іпотеки. Крім того, станом на 02.11.2016 року заборгованість відповідача перед банком становить 67 206,30 доларів США, що перевищує вартість предмета іпотеки. Вважаючи, що у державних виконавців ВДВС Шаргородського РУЮ були відсутні правові підстави для накладення арешту на майно відповідача, яке є предметом іпотеки, позивач просив звільнити з-під арешту нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON], а саме нежитлове приміщення магазину "[INFO]", розташоване за адресою: [ADDRESS]; заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ "ПриватБанк" права іпотекодержателя щодо нежитлового приміщення магазину "[INFO]", розташоване за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 10 січня 2017 року до участі у справі залучено Відділ примусового виконання рішень Управління держаної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області у зв'язку з тим, що зведене виконавче провадження про стягнення коштів з [PERSON] Шаргородським районним відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області передано на виконання до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ відповідно до постанови в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області С.І. Калинчука 73/02.2 - 34/8 від 04.10.2016 року. Цією ж ухвалою виключено із числа третіх осіб Шаргородський районний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області (а.с. 34,35,50) У жодне з судових засідань представник позивача не з'явився. Ухвалою суду від 10 січня 2017 року явку представника позивача у судове засідання на 26 січня 2017 року визнано обов'язковою, однак до суду поступила заява від представника позивача Байлеми І.Д. про розгляд справи у відсутності представника ПАТ КБ "ПриватБанк". Позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с. 55, 69). Відповідач [PERSON] на виклик суду не з'явилася, хоча про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить розписка про вручення їй судової повістки (а.с.43), про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення або про розгляд справи в її відсутності до суду не надходило. Із поданих до суду заперечень (а.с.34-35) вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважаючи їх необґрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначила, що нею не було порушено прав позивача, як іпотекодержателя, оскільки арешт на спірне нерухоме майно накладений Відділом державної виконавчої служби Шаргородського РУЮ Вінницької області і саме цей орган повинен відповідати за неправомірні дії щодо накладення арешту на належне їй нерухоме майно. Крім того, вважає, що позивач взагалі не має права на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, переданого в іпотеку, в розумінні ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження", оскільки Кабінетом Міністрів України 18.12.2016 року було прийнято рішення, згідно з яким держава бере участь у виведенні ПАТ КБ "Приватбанк" з ринку шляхом продажу банку у цілому Міністерству фінансів України та відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18.12.2016 року № 498-рш/БТ виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Приватбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", тому усі дії та правочини на даний час повинні вчинятися Фондом гарантування вкладів фізичних осіб або її уповноваженою особою, а не самим банком. Представник третьої особи - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області у судове засідання не з'явився, хоча про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про вручення судової повістки (а.с.64), однак від представника третьої особи [PERSON] до суду поступили заперечення на позовну заяву, в яких, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими, останній просив відмовити в їх задоволенні (а.с.72-74). За таких обставин, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення 14.07.2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] кредитної угоди № МКШ-034, відповідно до умов якої остання отримала кредит у розмірі 15 000 доларів США (а.с.5-8). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою 14.07.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення магазину "[INFO]", розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належить їй на праві власності. Право власності [PERSON] на нежитлове приміщення магазину «[INFO]» підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області 16.04.2008 року за реєстром № 2578, зареєстрованим в КП "Могилів - Подільське МБТІ" Вінницької області 27.06.2008 року за № 216, та зареєстрованим у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 6507237. Сторони іпотечного договору визначили вартість предмету іпотеки - нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] у 78085 гривень (а.с.11 - 13). У зв'язку з посвідченням договору іпотеки 14.07.2008 року приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Цимбалюком І.М. була накладена заборона відчуження предмету іпотеки - нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). На даний час [PERSON] має кредитну заборгованість перед банком у розмірі 67206, 30 доларів США (а.с.60). Дана заборгованість боржником не погашена. Таким чином, вартості предмета іпотеки після звернення стягнення на предмет іпотеки є не достатньою для погашення заборгованості за Кредитним договором № МКШ-034, що виникла у [PERSON] перед ПАТ КБ "ПриватБанк". Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на нерухоме майно, належне [PERSON], накладені наступні арешти: записи про обтяження №12090088 та №12090053 від 17.11.2015 року про арешт нерухомого майна боржника [PERSON], накладених державним виконавцем Відділу ДВС Шаргородського РУЮ Вінницької області Заграй Н.М. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 49318574 від 12.11.2015 року; записи про обтяження №475967 та №11112210 від 26.04.2011 року про арешт нерухомого майна боржника [PERSON], накладеного державним виконавцем Відділу ДВС Шаргородського РУЮ Вінницької області на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №24539995 від 17.02.2011 року; записи про обтяження №475699 та №10566838 від 03.12.2010 року про арешт нерухомого майна боржника [PERSON], накладеного державним виконавцем Відділу ДВС Шаргородського РУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА947736 від 01.12.2010 року (а.с. 14-18.) У рамках зведеного виконавчого провадження державними виконавцями описано та арештовано майно [PERSON], в тому числі нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], що перебуває в іпотеці ПАТ КБ "ПриватБанк". Накладення органами державної виконавчої служби арешту на нерухоме майно, передане банку в іпотеку, в рамках зведеного виконавчого провадження, стягувачами за яким є і інші особи, порушує права банку, як іпотекодержателя з найвищим пріоритетом, оскільки позбавляє банк можливості задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна будь-яким із способів, передбачених Законом України "Про іпотеку" та іпотечним договором. Враховуючи той факт, що боржник та іпотекодавець в одній особі - [PERSON] не виконує свої кредитні зобов'язання за кредитним договором, банк не має можливості вжити досудових заходів для звернення стягнення на іпотечне майно у зв'язку з накладенням органами державної виконавчої служби арешту на це майно. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.ст.13,19 Конституцією України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ЦК України, ЗУ "Про виконавче провадження", ЗУ "Про іпотеку", ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" і виникають при забезпеченні виконання зобов'язань, забезпечених заставою, та реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, тобто про зняття арешту з майна та виключення з опису арештованого майна. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з положеннями ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишаться у володінні заставодавця або третьої особи ( ч.1 ст. 575 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ст. 3 Закону України "Про іпотеку" взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (ст. 12 ЗУ "Про іпотеку"). Частиною 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, установленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, установленому ст. 38 ЗУ "Про іпотеку". Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Зазначене кореспондується із практикою Європейського суду з прав людини, який в п.24 рішення у справі "Воротніков проти України" від 14.02.2008 року вказав, що "провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження, а тому виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці два провадження мають розглядатися як цілісний процес". У п. 23 рішення ЄСПЛ в справі "Матківська проти України" від 12.03.2009 року суд звернув увагу, що "виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також, що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання". Згідно ч. 1 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-ХІV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України "Про виконавче провадження"), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. За правилами ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, в тому числі шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. У даному цивільно - правовому спорі суд встановив, що право іпотеки у позивача виникло в момент реєстрації іпотеки у Державному реєстрі іпотек 14.07.2008 року, а постанови про накладення арешту на нерухоме майно - нежитлове приміщення магазину "[INFO]", розташоване у [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], були винесені 01.12.2010 року, 17.02.2011 року та 12.11.2015 року, відповідно, коли вже існував запис № 7560951, зроблений на підставі укладеного договору іпотеки з "ПриватБанком". Верховний Суд України в "Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" від 01.02.2015 року роз'яснив, що зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 ст. 3 Закону № "Про іпотеку" убачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки". Відповідно до п.7 ст.54 Закону України "Про виконавче провадження" спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Згідно з ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Суд критично оцінює заперечення відповідача [PERSON] на те, що позивач при зверненні до суду посилався на норми Закону України "Про виконавче провадження", який втратив чинність (тобто в редакції від 21.04.1999 року №606-ХІV), оскільки саме цей закон був чинний на момент виникнення спірних правовідносин і саме він має застосовуватися при вирішенні даної справи, що також узгоджується з ч. 3 ст. 5 ЦК України, відповідно до якої якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Ствердження відповідача [PERSON] про те, що вона не може бути відповідачем у даній справі суд вважає помилковим, оскільки вона є боржником і власником іпотечного майна, має значні боргові зобов'язання перед банком, яких не виконує і повинна нести цивільно - правову відповідальність за свої дії. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби… Безпідставними є також посилання [PERSON] у запереченнях на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" не має права вимоги, у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації, з огляду на те, що тимчасова адміністрація у ПАТ КБ "Приватбанк" була введена 19.12.2016 року, а 21.12.2016 року було прийнято рішення № 2897 "Про зупинення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Приватбанк". Отже, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідивши і оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з метою захисту прав позивача як іпотекодержателя зазначеного майна, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині зняття арешту з належного відповідачу нерухомого майна - нежитлового приміщення магазину «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS], оскільки арешт на іпотечну будівлю був накладений державними виконавцями після державної реєстрації іпотеки, де іпотекодержателем на даний час є ПАТ КБ «ПриватБанк», який має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечної будівлі. Водночас, на переконання суду, вимога про заборону органам ДВС вчиняти будь - які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ "ПриватБанк" права іпотекою держателя щодо іпотечного нерухомого майна задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.8 ЗУ "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Виходячи з аналізу ст.ст.2, 7, 8 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець не є стороною виконавчого провадження, а є його учасником, що здійснює примусове виконання, в тому числі, рішень суду. Відтак, у правовідносинах, що склалися між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" щодо спірного майна, Відділ примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління у Вінницькій області не є відповідачем, тому вимоги до нього позивача про заборону вчиняти дії, заявлені безпідставно. Крім того, в силу вимог ч.2 ст.60 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судові витрати в сумі 1378 грн (а.с.1).

Outcome: partial