Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики в сумі 3500 гривень, посилаючись на те, що за договором позики він 28 січня 2013 року передав у власність відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 3500 гривень. Відповідач зобов’язався повернути борг 28.02.2013 року, а остаточний строк повернення боргу зазначив 1.03.2013 року. На підтвердження укладення вказаного договору позичальником надана розписка від 28.01.2013 року. Від добровільного повернення позики в повному обсязі відповідач ухиляється. Просив суд стягнути з відповідача 3500 гривень та судові витрати. Позивач у судове засідання не з’явився до суду надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність. Крім того, у письмових своїх поясненнях на заперечення наполягав, що відповідач [PERSON] не мав трудових відносин з підприємством ТОВ «Чарівний Гуллівер». У період з 23.11.2013 року по 22.01.2013 року [PERSON] виступав Повіреним від імені ТОВ "Чарівний Гуллівер" на території Київського і Куйбишевського районів м. Донецька за договором доручення б/н від 23.11.2012 року (договір цивільний - правового характеру), здійснюючи відповідні дії згідно п. 1.1 зазначеного Договору. В ході виконання дій згідно Договору доручення, а саме, 12 грудня 2012 року [PERSON], отримавши від Покупців гроші, які належали підприємству за відвантажений товар у сумі 6100,00 грн., не здав цю суму до каси підприємства. В якості виправдувального документу директорові ТОВ «Чарівний Гуллівер» була надана пояснювальна записка, в якій [PERSON] пояснив, що вказана сума 6100 гривень була викрадена у нього з сумки в транспорті. По усній домовленості з директором підприємства [PERSON] зобов'язався повернути цю суму 6100 гривень, і просив зарахувати в рахунок часткового погашення боргу належну йому за договором доручення суму винагороди. Строк дії Договору доручення збіг 22 січня 2013 року. Подальша співпраця сторонами договору було визнана недоцільною. Винагорода за договором доручення, яка належна [PERSON] після закінчення терміну дії Договору, розраховувалася відповідно до пункту 1.2 Договору доручення і склала 2387,56 грн. Таким чином, заборгованість [PERSON] перед підприємством ТОВ «Чарівний Гуллівер» за станом на 22.01.2013 року склала 6100,00 - 2387,56 (сума виногороди за договором доручення)= 3712,44 гривень. З цим боргом [PERSON] погодився. 04 березня 2013 року було часткове погашення боргу перед підприємством у сумі 2800 гривень, які [PERSON] вніс до каси підприємства. На вимогу [PERSON] касир підприємства [PERSON] розписалась у його розписці про отримання цих грошей до каси підприємства. На підставі Наказу № 2-инв від 29.03.2013 року на підприємстві була створена комісія для інвентаризації розрахунків між [PERSON] і ТОВ "Чарівний Гуллівер". За підсумками інвентаризації було встановлено, що за результатами виконання [PERSON] договору доручення сума заборгованості у [PERSON] перед ТОВ "Чарівний Гуллівер" склала 912,44 грн. Вищезазначені розрахунки [PERSON] з підприємством ТОВ «Чарівний Гуллівер» не мають жодного відношення до його особистих розрахунків з відповідачем [PERSON] Так, 28.01.2013 [PERSON] позичив у позивача як у фізичної особи 3500 гривень, які згідно розписки зобов’язався повернути позивачеві особисто до 01.03.2013 року. [PERSON] не мав трудових відносин з підприємством, з ним був укладений цивільно-правовий договір доручення. Враховуючи той факт, що 22.01.2013 року строк дії договору Доручення з [PERSON] закінчився, після 22.01.2013 року [PERSON] не виконував від імені підприємства функцій Повіреного. Таким чином, 28.01.2013 року [PERSON] звернувся до позивача з проханням позичити йому в борг 3500 гривень не як до директора підприємства, а як до знайомого, який може позичити гроші. Суму 3500 гривень [PERSON] взяв у позивача особисто в борг і цю суму позивачу [PERSON] особисто не повернув. Просив суд задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги і дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю і в обґрунтування своїх заперечень пояснив, що [PERSON] є директором ТОВ «ЧАРІВНИЙ ГУЛЛІВЕР» (ЗКПО 32193737) на якому відповідач працював торгівельним агентом з листопада 2012 року по лютий 2013 року. Основна діяльність підприємства - оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами. Як торгівельний агент відповідач пропонував товари підприємства контрагентам, отримував у подальшому грошові кошти за їх реалізацію, які в свою чергу вносив до каси ТОВ «ЧАРІВНИЙ ГУЛЛІВЕР». За весь час роботи заробітна плата жодного разу не платилася. У зв’язку із скрутним матеріальним становищем 28.01.2013 року він попросив дозволу у директора підприємства ([PERSON]В.) взяти для себе в борг 3500,00 грн. із грошових кошів, які були отримані мною від контрагентів підприємства за реалізацію товару. Директор дав дозвіл, однак, наказав написати розписку (копія якої надана позивачем до позовної заяви). Відповідач продовжував працювати, однак заробітну плату так і не отримував. Він повідомив директора про намір звільнитися та попросив видати трудову книжку. [PERSON] повідомив, що трудова книжка буде повернута тільки після повернення взятих у борг 3500,00 грн. 4.03.2013 року повернув в касу підприємства 2800 гривень. Заробітну плату так і не виплатили. Підтвердженням того, що він повернув більшу частку боргу, а саме грошову суму у розмірі 2800,00 грн. є розписка від 04.03.2013 року, яка підписана касиром підприємства [PERSON] Просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію відповідача. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, заслухавши представника позивача, відповідача його представника, дослідивши матеріали справи і докази в їхній сукупності, суд приходе до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно з положенням ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно з вимогами ст.1047 ЦК України, договір позики на суму, яка не менш як в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що на теперішній час становить 170 гривень, укладається у письмовій формі. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимогам ст.1049 ЦК України, позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред’явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред’явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що за договором позики позивач [PERSON] 28 січня 2013 року передав у власність відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 3500 гривень. Відповідач зобов’язався повернути борг 28.02.2013 року, а остаточно повернути борг 1.03.2013 року. На підтвердження укладення вказаного договору позичальником надана розписка від 28.01.2013 року. Від добровільного повернення позики в повному обсязі відповідач ухиляється, що підтверджується наявністю у позивача боргового документу. В силу ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов’язку. У суду не виникає сумнівів у тім, що зазначену розписку писав і видавав позивачу [PERSON] саме відповідач [PERSON], а тому суд вважає, що між сторонами фактично був укладений договір позики, так як всі необхідні умови для укладання договору зазначені в розписці, складеної в простій письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписки позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру с доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до 4.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За таких обставин, у суду не має підстав для відмови позивачу у задоволенні позову. Твердження відповідача [PERSON] про те, що між ним та позивачем склалися саме трудові правовідносини, а не особисті, тому відповідач брав в борг 3500 гривень саме у директора підприємства, і що відповідач частково повернув борг підприємству, суд не приймає до уваги. Оскільки, 28.01.2013 [PERSON] позичив у позивача як у фізичної особи 3500 гривень, які згідно розписки зобов’язався повернути позивачеві особисто до 01.03.2013 року. [PERSON] не мав трудових відносин з підприємством, з ним був укладений цивільно-правовий договір доручення. Враховуючи той факт, що 22.01.2013 року строк дії договору Доручення з [PERSON] закінчився, після 22.01.2013 року [PERSON] не виконував від імені підприємства функцій Повіреного. Таким чином, 28.01.2013 року [PERSON] звернувся до позивача з проханням позичити йому в борг 3500 гривень не як до директора підприємства, а як до фізичної особи, яка може позичити гроші. Суму 3500 гривень [PERSON] взяв у позивача особисто в борг і цю суму позивачу [PERSON] особисто не повернув. Проаналізувавши зібрані у справі надані докази, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати з відповідача повернення боргу за договором позики, а тому, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню сума позики 3500 гривень на користь позивача. Крім того, з відповідача [PERSON] у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 229,40 гривень.

Outcome: approved