Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 31.10.2013 року мотивуючи тим, що відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2005 року є власником нерухомого майна, а саме: прибудови [ADDRESS] та гаража розміром 6х4 м. Оскільки будинок [ADDRESS] перебуває в спільній власності, тому всі співвласники не мають доступу до своєї частини будинку безпосередньо з провулку, в зв'язку з чим з правого боку від домоволодіння мається проїзд. Так як належні йому прибудова та гараж знаходяться з тильного боку будинку доступ до них здійснюється через зазначений проїзд. За домоволодінням будинку [ADDRESS] рішенням Білоцерківської міської ради [ADDRESS] від 28.01.1956 року закріплена земельна ділянка площею 910 кв.м., але фактична площа земельної ділянки 1722 кв.м. Земельна ділянка не приватизована , перебуває в комунальній власності та виділена в спільне користування співвласникам домоволодіння, при цьому між співвласниками будинку в натурі не розподілялась. Відповідачі 25.03.2006 року придбали ( купили) 1/10 частину будинку [ADDRESS], коли між існуючими співвласниками вже склався порядок користування і будинком і земельною ділянкою. Позивач в 2006 році з тильного боку домоволодіння встановив паркан, який відділяв двір домоволодіння від проїзду, в 2011 році у встановленому порядку обладнав належну йому частину будинку водопровідною та каналізаційними системами, в зв'язку з чим, в передбаченому технічною документацією місці, збудував каналізаційний колодязь. У кінці серпня на початку вересня 2012 року під час його відсутності, відповідачі зруйнували встановлений паркан та каналізаційний колодязь, після чого самовільно захопили частину спільної земельної ділянки та встановили паркан, яким перекрили існуючий проїзд до квартири [ADDRESS], що унеможливлює проїзд транспорту, в тому числі протипожежного. Такими діями відповідачі спричинили йому матеріальні збитки, оскільки знищили належне йому майно: паркан та каналізаційний колодязь. За виготовлення та встановлення паркану ним було сплачено 871 грн., а відповідно до розрахунку, виконаного спеціалістом ОКП ВКГ «Район експлуатації каналізаційних мереж» на будівництво каналізаційного колодязя витрачено 3150 грн. Крім того, в зв'язку з порушенням відповідачами його права він змушений був звернутись за отримання юридичної допомоги на що витратив 374,59 грн. Також, внаслідок знищення майна відповідачі спричинили моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн., оскільки йому довелось витрачати багато особистого часу на захист своїх прав, довелось нервувати, звичайний порядок життя зазнав негативних змін. Мирним шляхом вирішити спір неможливо, тому позивач просить в судовому порядку стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 4395,59 грн. на відшкодування матеріальної шкоди заподіяної знищенням майна та моральної шкоди в розмірі 1000 грн. заподіяної знищенням майна, зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою шляхом знесення самовільно встановленого паркану та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що земельна ділянка якою він користується та на якій він встановив в 2006 році паркан та в 2011 році каналізаційний колодязь належить Державі, дана земельна ділянка не приватизована і договір оренди не укладався. Два роки тому відповідачі переставили паркан на метр, але потім відновили його. Водопровід та каналізацію він здійснив відповідно до дозволу та згідно проекту. Відповідачі розбили каналізаційний колодязь, розбили паркан і переміщають паркан далі, чим закривають йому проїзд до будинку. З приводу даних обставин він звернувся до міліції, але це ніяким чином не вплинуло на відповідачів і вони продовжують свої протиправні дії. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що йому в домоволодінні [ADDRESS] належить 1/20 частина будинку відповідно до договору купівлі - продажу, зареєстрованого в МБТІ. А 1/20 належить дружині. Позивач в будинку не проживає та не користується, гараж знаходиться на території земельної ділянки ( городу) біля зазначеного домоволодіння. На території земельної ділянки загального користування ( тропа) позивач викопав колодязь схожий каналізаційний, паркан яким огороджено город, яким користується позивач стоїть і його ніхто не руйнував. Після придбання частини будинку він користується городом біля будинку, даний город було огороджено старим дерев'яним парканом, який він замінив на сітку - рабицю, даний паркан відділяє город від земельної ділянки загального користування. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що земельна ділянка на якій розташовані будівлі позивача відділена залізним парканом. Який стоїть і ніхто його не руйнував. Проїзду між домоволодінням та городами ніколи не існувало, там знаходиться тропа загального користування, а до гаража є відповідний проїзд 3-4 метри його ніхто не перекривав. Восени 2012 року позивач вирив колодязь схожий на каналізаційний, а до позову додано квитанції видані через рік після цього, тому не зрозуміло чи є дані документами належними доказами. Каналізаційний колодязь повинен бути на території земельної ділянки яка перебуває у його користуванні, а не на дорозі загального користування. Проїзд до квартир повинен бути з боку дороги, а там стоїть паркан позивача і машини там не можуть проїхати. Позивач сам переставляє паркани, влаштовує свалку на подвір'ї будинку. Замість старого паркану, який відділяє її город від земельної ділянки загального користування, вони з чоловіком поставили новий - сітку - рабицю, у позивача ніяку землю не захвачували. В 2004 році співвласники намагались приватизувати земельну ділянку, але зникли документи, позивач перешкоджає вирішенню даного питання. За домоволодінням з 1956 року було закріплено земельну ділянку під будинком та частину городу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову та зазначив, що відповідно до рішення Білоцерківської міської ради [ADDRESS] земельна ділянка виділялась під домоволодіння в постійне користування співвласникам в 1956 році, в подальшому змінювались співвласники, до будинку були проведені добудови, а земельну ділянку ніхто з теперішніх співвласників не приватизував та не отримував у користування. До придбання частини будинку донькою позивача між співвласниками було встановлено порядок користування земельною ділянкою та визначені межі . Позивач не є співвласником частини домоволодіння, а лише власник прибудови та гаражу, рішенням суду за позивачем визнано право власності на добудови при цьому частки в домоволодінні не змінювались. Позивач надав до суду не належні докази, тому в позові слід відмовити за безпідставністю. Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). З вказаного випливає, що підставу та предмет позову позивач визначає самостійно у позовній заяві. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення права; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно листа Комунального підприємства Київської обласної ради "Південне бюро технічної інвентаризації» від 12.09.2013 року за № 987 ( а.с.11), станом до 01.01.2013 року право власності на житловий будинок [ADDRESS], зареєстровано за : [PERSON] - 1/5 частина будинку, [PERSON] - 1/20 частина будинку, [PERSON] - 1/20 частина будинку, [PERSON] - 1/20 частина будинку, [PERSON] - 3/20 частини будинку, [PERSON] - 3/20 частини будинку та [PERSON] - 7/20 частини будинку. Відомості щодо співвласників житлового будинку та розміру їх часток також зазначені в технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS] від 11.10.2013 року ( а.с.37), крім яких також зазначено позивача [PERSON], однак без визначення його частки в домоволодінні. Позивачем додано до позову копію технічного паспорту на житловий будинок станом на 28.12.2011 року ( а.с. 12) в якому зазначено розмір частки [PERSON] в домоволодінні , а саме: 6/20, однак до суду не було надано оригіналу даного документа і даний доказ не узгоджується з іншими доказами по справі, в тому числі наданим позивачем листом Комунального підприємства Київської обласної ради "Південне бюро технічної інвентаризації» від 12.09.2013 року за № 987 в якому відсутні відомості що позивач є співвласником зазначеного домоволодіння. Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2005 року ( а.с.8), за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно побудоване самочинно, а саме: гараж розміром 6х4 м, прибудову до будинку літера а 19 розміром 3,70х8,90+5,61.40/2х3,70 [ADDRESS]. Рішення вступило в законну силу 19.04.2005 року. Право власності за позивачем на прибудову до будинку «а19» та гараж «З» зареєстровано в КПКОР "Південне бюро технічної інвентаризації» ( а.с.9). Відповідно до ч.4 ст.357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову ( прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова ( прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Як пояснив в судовому засіданні позивач, 3/20 частина домоволодіння належала йому, а після того, як він здійснив прибудову до будинку «а19» та гараж «З», він подарував дану частину донці [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які являються співвласниками будинку [ADDRESS], зазначили, що позивач не має на праві власності частини домоволодіння. Після здійснення прибудови та гаража, розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності та кількість співвласників не змінювався. Отже, враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позивач не є співвласником житлового будинку [ADDRESS], а має у власності лише прибудову до будинку «а19» та гараж «З». Згідно листа Комунального підприємства Київської обласної ради "Південне бюро технічної інвентаризації» від 12.09.2013 року за № 987 ( а.с.11), станом на 18.12.2011 року фактична площа земельної ділянки закріпленої за домоволодінням [ADDRESS] складає 1722 кв.м. Згідно зведеного плану земельної ділянки ( а.с.66), площа земельної ділянки складає 0,1803 га, в спільному користуванні співвласників будинку [ADDRESS], квартири [NUMBER],[ADDRESS],[NUMBER],[NUMBER],[NUMBER], в тому числі [PERSON], доньки позивача та відповідачів, позначеної на плані «08» перебуває земельна ділянка площею 0,0067 га. Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного Кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності ( ч.1, ч.[ADDRESS] п.а ст.83 ЗК України). Згідно ч.1, ч.[ADDRESS] ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". ( ст. 126 ЗК України). Відповідно до ч.[ADDRESS] ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Сторони в судовому засіданні зазначили, що земельна ділянка перебуває у користуванні співвласників будинку [ADDRESS], не приватизована, а співвласники користуються нею на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередніх землекористувачів та посилаються на рішення виконкому Білоцерківського міської ради від 28.01.1956 року, однак суд не приймає до уваги даний доказ, оскільки в листі від 15.12.1956 року ( а.с.15) зазначено про реєстрацію за домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] земельної ділянки площею 910 кв.м., а залишки площею 4195 кв.м. залишені в тимчасове користування за співвласниками зазначених домоволодінь. Отже суд приходить до висновку, що земельна ділянка, якою користуються співвласники будинку [ADDRESS] не зареєстрована у визначеному законом порядку, право на постійне користування чи право оренди земельної ділянки сторонам не надавалось. Відповідно до ч.[ADDRESS], ч.3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;в) визнання угоди недійсною;г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно робочої документації об'єкту «Водопостачання та каналізування житлового будинку по [ADDRESS], замовник [PERSON], 2011 року ( а.с.68 - 75), було розроблено проект водопостачання та каналізування до квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], із зазначенням необхідних умов та відповідно до визначених норм, який також містить виявлені порушення розміщення фільтруючого колодязя, розміщеного позивачем на земельній ділянці загального користування із зазначенням перенести його на територію власника кв. [ADDRESS]. Згідно акта приймання виконаних будівельних робіт за червень 2012 року в експлуатацію прийнято водопровід, тобто водопостачання до [ADDRESS], а каналізування не прийнято в експлуатацію, оскільки не усунуто порушення зазначені в ситуаційному плані ( а.с.73). Позивач в обґрунтування матеріальної шкоди надав до суду копії квитанцій від 04.10.2006 року про сплату коштів ТОВ РБУ 1 в сумі 871 грн.( а.с.20) та копію кошторису улаштування каналізаційного колодязя ( а.с.19) виконаного спеціалістом ОКП ВКГ «Район експлуатації каналізаційних мереж» на суму 3150 грн., однак дані копії документів не є належними доказами в підтвердження вимог, оскільки з квитанції про встановлення забору не вбачається що саме він встановлений за адресою зазначеного вище домоволодіння та був пошкоджений відповідачами, а кошторис щодо затрат на проведення відповідних робіт не є платіжним документом, а є підрахунком коштів для проведення певних робіт та відповідних затрат. Показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], спростовуються зазначені позивачем обставини щодо руйнування паркану, який відділяв город від частини земельної ділянки загального користування, зазначили що відповідачі замість старого паркану встановили новий на тому самому місці без захвату частини земельної ділянки, яка відноситься до кв. [ADDRESS] та земельної ділянки загального користування, при цьому зазначили, що позивачем порушується порядок користування земельною ділянкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позивач показував йому житловий будинок, він бачив як копалась яма для каналізації біля паркану житлового будинку перед городом, бачив як позивач встановлював металевий паркан з штампованих залізних пластин та бачив що дерев'яний паркан біля городу лежав повалений, коли позивача не було в місті. Також, в підтвердження вимог щодо руйнування відповідачами паркану та каналізаційного колодязя надано протокол огляду місця події ( а.с.48), з якого вбачається, що при огляді території до житлового будинку виявлено, що частина городу 15м х 8м огорожена парканом сітка - рабиця, однак в даному документі відсутні встановлені обставини щодо захвату земельної ділянки яка належить позивачу, щодо руйнування паркану та каналізаційного колодязя, що належить позивачу. Позивач також просить стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду в розмірі 1000 грн. мотивуючи тим, що йому довелось витрачати багато особистого часу на захист своїх прав, довелось нервувати, звичайний порядок життя зазнав негативних змін. Дана вимога не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.[ADDRESS] ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч.[ADDRESS] цієї статті. Позивач не обґрунтував та не надав до суду належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог щодо заподіяння моральної шкоди з боку відповідачів, винність їх дії щодо знищення належного йому майна, тобто не доведено ні розміру моральної шкоди, ні причинно-наслідкового зв'язку між її настанням та винними діями відповідачів, ні самого факту її наявності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Даючи оцінку встановленим обставинам та зібраним по справі доказам суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Білоцерківська міська рада Київської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди безпідставний та необґрунтований, тому не підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ст.88 ЦПК України за рахунок відповідачів компенсуються витрати позивача в разі задоволення його вимог, однак в даному випадку в позові відмовлено, тому і судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed