Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільної сумісної власності подружжя , в якому зазначила, що з 27.10.2006 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час сумісного проживання 26.06.2015 сторонами, за спільні кошти, був придбаний житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами та будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] . Крім того за спільні кошти 2017 року був придбаний легковий автомобіль "ВАЗ 21099", державний номерний знак [NUMBER] . Вказаним автомобілем користується відповідач. Сторони не можуть досягти згоди у розподілі вказаного вище майна, яке набуте в шлюбі, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача та позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали позовні вимоги з врахуванням уточненої позовної заяви із зміною предмету позову у повному обсязі. Позивач доповнила, що вона із відповідачем проживали однією сім`єю з донькою з 27.10.2006 до часу розлучення 16.06.2020 та вели спільне господарство, мали спільний побут. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення, що будинок придбаний за кошти батьків, які продали свій будинок. Зазначене підтверджується розпискою, яку він уклав із матір`ю [PERSON] , а тому будинок придбаний саме за кошти батьків, які йому були позичені. Крім того автомобіль придбаний за кошти батьків, водночас у позовній заяві не вірно зазначені дані щодо часу придбання автомобіля ВАЗ 21099, а тому щодо цих позовних вимог також заперечує. Водночас позивач не заперечував, що будинок та автомобіль набутий в шлюбі із відповідачкою, а також те, що він із позивачкою проживали однією сім`єю з донькою з 27.10.2006 до часу розлучення 16.06.2020 та вели спільне господарство, мали спільний побут та проживали в [ADDRESS] . Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.10.2006 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Добровеличківського районного управління юстиції Кіровоградської області, встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27.10.2006. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині - [PERSON] ( а.с. 10 ) . Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.01.2007, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Добровеличківського районного управління юстиції Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] , народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 11 ) . З свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.06.2015 , що [PERSON] придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] ( а.с.12 ). Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 39752921 від 26.06.2015 з`ясовано, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] ( а.с.13-14). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №212679395 від 16.06.2020 встановлено. що власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] являється [PERSON] , право власності зареєстровано 26.06.2015 ( а.с.50-52). Із довідки, виданої Добровеличківською селищною радою Кіровоградської області №1191 від 28 квітня 2020 року, встановлено, що до складу сім`ї [PERSON] входять чоловік [PERSON] , 1979 року народження, та донька [PERSON] , 2006 року народження ( а.с.15). Із звіту №138/20 про оцінку автомобіля ВАЗ 21099, державний реєстраційний номер № [NUMBER] від 01.06.2020 виданого суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , встановлено, що ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21099 110-00 5МТ, державний реєстраційний номер [NUMBER] ., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки складає 51 154 гривень 53 копійок ( а.с.30-37). З договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28 травня 2019 року [PERSON] придбав в ТОВ "Алексавто-Кіровоград" автомобіль ВАЗ модель 21099, рік випуску 1998 ( а.с.44). З акту огляду реалізованого транспортного засобу та акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №6720/19/001342 від 28.05.2019 встановлено, що покупцем транспортного засобу ВАЗ 21099, рік випуску 1998, - є [PERSON] , вартість транспортного засобу складає 25 000 гривень 00 копійок ( а.с.46-47). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що є матір`ю [PERSON] , а [PERSON] була її невісткою. Приблизно 14 років назад вона продала свою хату у смт Добровеличківка та частину коштів передала синові [PERSON] та уклали розписку в присутності її чоловіка [PERSON] та [PERSON] . Зазначені кошти син використав для придбання будинку в смтДобровеличківка. Його на той час дружина [PERSON] участі у придбанні будинку не приймала. Будинок був оформлений на її сина [PERSON] , який зі своєю дружиною та донькою там проживали до 2020 року. Водночас вона із чоловіком переїхали проживати у с. Тишківка. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що є батьком [PERSON] . Зазначив, що раніше він його дружина син та невістка проживали по [ADDRESS] . В подальшому вони продали будинок та частину коштів передали синові для придбання будинку, який він і придбав по [ADDRESS] , а самі переїхали жити в селі Тишківка де також придбали хату. Суму коштів, яку передали синові, не пам`ятає. У зв`язку із цим його син написав відповідну розписку. Кошти в сина по розписці не брали та не будуть брати. Кошти синові передавалися без відома [PERSON] . Його на той час дружина [PERSON] участі у придбанні будинку не приймала. Свідок [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою батька відповідача [PERSON] , надала показання, що їй відомо, що [PERSON] купляла будинок в смтДобровеличківка по [ADDRESS] не має, свідком укладення розписок не була. Враховуючи викладене суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу ) . Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . Судом з`ясовано, що житловий будинок з господарськими будівлями у [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] набуте під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 27.10.2006 по 16 червня 2020 року. Суд також з`ясував в судовому засіданні, що не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] проживалии однією сім`єю з донькою з 27.10.2006 по 16 червня 2020 року, вели спільне господарство та мали спільний побут. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). Відповідно до п. 25 ППВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Судом з`ясовано, що на момент розгляду спору сторони не укладали жодних договорів та шлюбних контрактів з приводу спірного майна, яке набуте в шлюбі. Водночас будинок з господарськими будівлями у [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , - були придбані на [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №212679395 від 16.06.2020, свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.06.2015 та договором купівлі-продажу транспортного засобу від 28 травня 2019 року. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто так як відповідач заперечує з приводу позовних вимог. Також суд з`ясував, що сторони не узгоджували способу розподілу спірного майна в натурі та його вартості. Крім того жодною зі сторін не було внесено на депозитний рахунок суду грошової компенсації за належну кожному із них частку в спільному майні . Суд зазначає, що надана розписка подана відповідачем в якості доказу (а.с.29), не можуть бути належним та допустимим доказом у справі та не береться судом до уваги, оскільки, факти придбання відповідачем спірного майна за кошти, які позичені у матері відповідача [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому. Суд зазначає, що розписка укладена із його рідною матір`ю [PERSON] та свідками укладення розписки зазначені батько відповідача та двоюрідна сестра [PERSON] [PERSON] , які є близькими родичами відповідача та зацікавленими особами. Також в судовому засіданні [PERSON] надала показання, що не була свідком укладення розписки із відповідачем, а обставини придбання спірного будинку та автомобіля їй не відомі. Суд також зазначає, що зміст розписки не містить відомостей, що ці кошти позичені з метою придбання спірного будинку та автомобіля. Суд також не виключає можливість укладення такої розписки з метою її безпосереднього використання в суді так як така розписка нотаріально не посвідчена, а сторонами розписки є зацікавлені особи (близькі родичі). Водночас судом достеменно встановлено, що спірний будинок був придбаний задля того, щоб під час шлюбу сторони та їхня спільна дитина могли проживати у ньому, тобто кошти були спрямовані на витрати в інтересах сім`ї. Суд зазначає, що в матеріалах судової справи відсутні докази, які свідчать про оплату відповідачем особисто грошових коштів придбаних будинку та автомобіля, які позивач просить розподілити. Отже при розподілі майна подружжя, в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Частиною 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зважаючи на ті обставини, що сторони не надали суду доказів щодо поділу будинку із господарськими спорудами між сторонами в натурі відповідно до їх часток, суд вважає можливим в порядку розподілу спільного майна визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у спільній частковій власності сторін . Щодо розподілу та стягнення вартості 1/2 частки спірного автомобіля, суд зазначає, що ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України передбачене право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Згідно з п. 1 постанови Пленуму ВСС України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за рішенням суду на підставі позову іншого співвласника за наявності будь-якого з передбачених п.п.1-4 ч.1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. При цьому рішення про припинення права особи на частку у спільному майні суд постановляє за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позивач заявляючи вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації за належну їй частку у автомобілі ВАЗ21099, визначила вартість останньої, яка становить 51154 гривень, що підтверджується звітом про оцінку автомобіля ВАЗ21.099, д/н [NUMBER] №138/20 від 01.06.2020. Крім того позивач не заперечувала щодо ухвалення рішення по суті спору без попереднього внесення відповідачем на депозитний рахунок суду вартості належної позивачеві частки. Відповідач не заперечував щодо визначеної вартості автомобіля згідно із зазначеним звітом, так як вказаний звіт поданий ним особисто. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що після одержання позивачем від відповідача грошової компенсації право власності на 1/2 частку вищезазначеного автомобіля має перейти до відповідача, адже за приписами абзацу 3 частини 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні є правомірними, відповідають способу захисту права та інтересів позивача, не порушують права та свободи відповідача, тому позов необхідно задовольнити у повному обсязі . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути з відповідача у розмірі 2033 (дві тисячі тридцять три ) гривні 00 копійок. На підставі викладеного ст.ст.60, 63, 65, 70, 71 СК України, ст. ст. 321, 328, 356, 358, 361, 364, 365, 368 ЦК України, п. 22-25 ППВСУ від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя »,

Outcome: approved