Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

29.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» про визнання наказу незаконним та скасування його, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди та просила визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» від 30.11.2016 року № 48-к про звільнення позивача з роботи та прийняття рішення про поновлення на роботі і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно зі ст. 235 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду; покласти на службову особу у відповідності ст. 237 КЗпП обовязок покрити шкоду, у звязку із оплатою вимушеного прогулу позивача. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що в порушення приписів чинного трудового законодавства їй не було запропоновано інша робота в навчальному закладі, хоча посада методиста була введена в навчальному закладі за два тижні до її звільнення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Третя особа в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 03.01.1992 року була прийнятий на роботу до Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» де працювала на різних посадах. Остання посада заступник директора. 09.09.2016 року в.о. директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» було видано розпорядження № 2, яким було здійснено зміни в організації виробництва та праці в період з 01.12.2016 року по березень 2017 року, зокрема: ліквідувати навчальний відділ, планово-обліковий відділ та господарський відділ з 01.12.2016 року; вивести зі структури навчального відділу окрім інших посад посаду заступника директора-начальника навчального відділу, із вказаним наказом жодного працівника не було ознайомлено (а.с. 34-35). 13.09.2016 року в.о. директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» було видано наказ «Про наступне вивільнення працівників», яким на підставі ст.. 49-2 КЗпП України було попереджено всіх працівників навчально-виробничого центру про їх наступне звільнення в звязку із скороченням чисельності штату. Позивач [PERSON]В обзнайомлена з даним наказом, що підтверджується її підписом (а.с. 24, 24 (зворот). 11.11.2016 року в.о. директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» було видано наказ № 45-к про прийняття з 14.11.2016 року на роботу [PERSON] на посаду методиста (а.с. 5), хоча в наказі про наступне вивільнення працівників у звязку із скорочення чисельності працівників, було вказано про погіршення фінансової ситуації на підприємстві. Вакантну на той час посаду методиста не було запропоновано позивачу. 30.11.2016 року в.о. директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» було видано розпорядження № 5 «Про ліквідацію структурних підрозділів (відділів) Чернігівського обласного навчально-виробничого центру», яким було ліквідовано навчальний відділ, планово-обліковий відділ та господарський відділ з 01.12.2016 року та виведено зі структури навчального відділу окрім інших посад посаду заступника директора-начальника навчального відділу (а.с. 38-39). В додатку до даного розпорядження «Структура Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» міститься посада методиста 1 ставка (а.с. 40). 30.11.2016 року наказом в.о. директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» № 48-к [PERSON]В було звільнено з 30.11.2016 року з роботи з посади заступника директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» по ст.. 40 п. 1 КЗпП України в звязку із скороченням штатів (а.с. 7). 30.11.2016 року в.о. директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» було видано розпорядження № 6 «Про затвердження структури та загальної чисельності, затвердження штатного розпису Чернігівського обласного навчально-виробничого центру». 01.12.2016 року в.о. директора до Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» було видано наказ «Про скорочення штатних посад» відповідно до приписів якого з 01.12.2016 року було скорочено посади заступника директора, посада майстра виробничого навчання та посада інструктора з навчання практичній їзді (а.с. 25). В штатному розписі до Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр», введеного в дію 12.08.2016 року було зазначено 17 працівників, в тому числі обліковувалась посада заступника директора начальник навчального відділу (а.с. 31). В штатному розписі до Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр», введеного в дію 14.11.2016 року, було працюючих 19 працівників, обліковувалась посада заступника директора начальник навчального відділу (а.с. 32). В довідці про персональний склад працівників Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» станом на 13.09.2016 року та станом на 30.11.2016 року вказано, що позивач [PERSON] має 24 роки загального стажу та 24 стажу у закладі. [PERSON], яка була прийнята на роботу з 14.11.2016 року має загального стажу 12 років та не має стажу роботи у закладі. (а.с. 33). На запит суду Державним підприємством «Чернігівський експертно-технічний центр Держпраці» було надіслано інформацію про те, що [PERSON] працює на посаді методиста сектору навчання та психофізичної експертизи навчально-виробничого відділу з 06.12.2017 року (наказ № 328 від 06.12.2016 року) та надано довідку № 155 від 24 лютого 2017 року про отримані доходи за грудень місяць -2016 року 5546,22 грн та січень місяць 2017 року 5488,82 грн. Відповідно до приписів ст.. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;\~7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно приписів ст. 42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган провадить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як вбачається із матеріалів справи, наказ видавався саме щодо скорочення чисельності працівників, оспорюваний же наказ мав місце у звязку із скороченням штату працівників. Із розпорядженням від 09 вересня 2016 року № 2 (а.с. 34), за яким скоротили посаду, на якій вона працювала, до її відома не доводили, як пояснив третя особа, позивач не підходила йому як людина та як спеціаліст, тому її було звільнено. А отже ним штучно створені умови для звільнення саме позивача, оскільки станом на 10 листопада 2016 року була вакантна посада методиста. Як вбачається із довідки про персональний склад станом на 13.09.2016 року працювало в КНЗ «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» 15 осіб, з 30.11.2016 року 17 працівників, а з 01.12.2016 року затверджено 13 ставок, однак не надано штатного розпису, в якому було зазначено кількість працюючих на підприємстві осіб. Щодо скорочення штату працівників, то суд критично ставиться до попередження позивача про наступне вивільнення саме у звязку із скороченням штату, оскільки позивача не було ознайомлено з відповідним розпорядженням та зі штатним розкладом, який би діяв з 01.12.2016 року та в якому відсутня була б посада, крім того позивачу не було запропоновано іншу роботу на цьому підприємстві наказ п. 1 наказу № 48-к від 30.11.2016 року про звільнення [PERSON] з посади заступника директора на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП підлягає скасуванню, а [PERSON] підлягає поновленню на посаді заступника директора Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр». Також відповідачем не надано доказів, що він не мав можливості перевестипозивача з його згоди на іншу роботу Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Відповідно до довідки Комунального навчального закладу «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» від 07.02.2017 року № 6 середньоденний заробіток [PERSON] складає 226,02 грн (а.с. 29). Оскільки [PERSON] підлягає поновленню на роботі на її користь належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 01.12.2016 року по 06.12.2016 року, однак з урахуванням того, що позивач за цей період отримала заробітну плату в ДП «Державний підприємство «Чернігівський експертно-технічний центр держпраці» 16944,25 грн , а середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 14013, 24, він не підлягає стягненню, бо є меншим, ніж дохід, отриманий позивачем за спірний період. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки, внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач зазнала моральних страждань, змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя шукати нову роботу та засобів до існування, позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Суд вважає достатнім розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача - 3000 грн. Відповідно до ст.. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. На підставі п. 8 ст. 134 та ст. 237 КЗпП несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству оплатою працівникам вимушеного прогулу при незаконному звільненні їх із роботи. Пленум Верховного Суду України у п. 33 постанови від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що повна матеріальна відповідальність винних у незаконному звільненні працівників, службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу настає у випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо покладання обовязку на третю особу, то це може мати місце, якщо КНЗ Чернігівський обласний навчально-виробничий центр предявить позовні вимоги до третьої особи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1102,04 грн. та, оскільки позовні вимога про стягнення моральної шкоди задоволена частково, з відповідача на користь [PERSON] у відшкодування судового збору підлягає сума в розмірі 82,68 грн.

Outcome: partial