Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Новобогданівка, вул. Шевченка, 48, у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 10 травня 2015 року. Позовна заява обґрунтовується тим, що 10 травня 2015 року померла мати позивача. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з будинку №48 по вулиці Шевченка в селі Новобогданівка Мелітопольського району Запорізької області. За життя матірю позивача було складено заповіт, яким вона заповідала все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. В установлений законом час позивач звернувся до нотаріуса із заявою про оформлення спадщини, однак нотаріус ухвалив постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем не було надано правовстановлюючих реєстраційних документів на житловий будинок, у звязку з чим позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач у судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується його особистим підписом в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. В телефонній розмові відповідач повідомив, що не заперечує проти визнання права власності на житловий будинок за позивачем. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно інформаційного листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на імя голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не зявився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про розгляд справи за його відсутності та в звязку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступних підтавав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що будинок №48 по вулиці Шевченко в селі Новобогданівка Мелітопольського району Запорізької області належить на праві власності [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 2000 року (а.с.7). Вказаний факт також підтверджується листом з КП «ММБТІ» №2318 від 03 вересня 2016 року та витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с.13,16). Судом встановлено, що [PERSON] є рідним сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.17). 10 травня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС номер 325159 (а.с.4). Як вбачається з вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належний їй будинок №48 по вулиці Шевченко в селі Новобогданівка Мелітопольського району Запорізької області. Згідно копії заповіту від 26 жовтня 2004 року вказаний житловий будинок [PERSON] заповідала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.5). Інший спадкоємець за заповітом відповідач [PERSON] від прийняття спадщини відмовився на користь позивача, що підтверджується копією його заяви (а.с.33). Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У строки, передбачені ЦК України, позивач звернувся до нотаріусу для прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON], однак нотаріус ухвалив постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем не було надано правовстановлюючих реєстраційних документів на житловий будинок (а.с.12). Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України, державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» ч. 3 ст. 3\~Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного\~Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як\~Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для державної реєстрації прав власності є рішення суду, що набрало законної сили. Таким чином, оскільки право власності [PERSON] на житловий будинок №48 по вул. Шевченка в с. Новобогданівка Мелітопольського району Запорізької області виникло 31.10.2000 року, тобто до набрання чинності\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а отже на час виникнення права власності у спадкодавця [PERSON] не було передбачено обовязкової державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, тому суд робить висновок про можливість визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Новобогданівка, вул. Шевченка, 48, у порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 10 травня 2015 року.

Outcome: approved