Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] до [PERSON] дитячого садка №2 "Малятко" загального розвитку комунальної власності про стягнення середнього заробітку за час затримки. В обґрунтування позовних вимог вона вказує, що 18.01.2013 року згідно наказу №326 від 18.01.2013р. [PERSON] д/с №2 "Малятко" загального розвитку комунальної власності її було звільнено з посади вихователя у зв'язку з закінченням підміни вихователів та за приписом №04-26-14/07-06 від 20.03.2013 року [PERSON] районної прокуратури наказом №335 від 27.03.2013р. внесено в її трудову книжку новий запис №18 від 27.03.2013р. про її повторне звільнення з посади тимчасового підмінного вихователя в зв'язку із закінченням підміни відпусток вихователів ст.36 п.1 КЗпП України. 29 березня 2013 року вона звернулася із заявою до відповідача з вимогою про проведення з нею розрахунку відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, але рекомендованим листом [NUMBER] з поштовим штемпелем від 06.04.2013р. вона отримала відповідь від 06.04.2013р. вих.№18 завідуючої установи, відповідача [PERSON], де ні про який розрахунок зі мною відповіді не надано. Позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права і Рішенням апеляційного суду, Дніпропетровської області від 21.11.2013р. по цивільній справі ц/774/10347/13 частково задоволено вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] дитячого садочка №2 «Малятко» загального розвитку комунальної власності, третя особа - Петропавловська селищна рада про поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Поновлено її на посаді та стягнуто грошові кошти за час вимушеного прогулу з 19.01.2013 року по 21.11.2013 року. Позивача зазначає, що за період 2013 року,2014 року і по 17.06.2015 року відповідач [PERSON] дитячий садочок №2 « Малятко» загального розвитку комунальної власності не сплатив за неї страхові внески до Пенсійного фонду, як доказ надає довідку Пенсійного фонду від 17.06.2015 року. Позивачка посилається на ст.ст. 11,14,15,20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.7,9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, п.2.2.12 Інструкції зі статистки заробітної плати від 13.01.2004 року № 5, листа Пенсійного фонду України від 03.03.2011 року № 4149/05-10, ст.2,15,31,118,119 ЦПК України та прохає задовольнити її позов. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав, на його думку він вірно звернувся з вимогою про сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове пенсійне страхування та єдиний внесок на загальнообов'язкове страхування за [PERSON] саме до роботодавця - [PERSON] дитячого садка №2 «Малятко» загального розвитку комунальної власності. Як доказ послався на рішення Апеляційного суду від 21.11.2013 року на підставі якого [PERSON] була поновлена на роботе в дитячому садочку та середня заробітна плата за вимушений прогул також була стягнута з [PERSON] дитячого садка №2 «Малятко» загального розвитку комунальної власності. Представник вважає, що відповідач є роботодавцем позивачки і тому він повинен сплачувати вказані внески. Наголосив на тому, що [PERSON] селищна рада не може бути страховиком позивачки потому як вони не надали йому рішення на підставі якого вони вважають себе страховиками. На його думку, він не повинен вказувати в позовній заяві з якого доходу необхідно сплатити внески, наводити розрахунки та вказувати кому необхідно перерахувати вказані внески. Відповідачка - завідуюча дитячого садочка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, прохає відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що дійсно по рішенню суду на яке послався представник позивачки вони були відповідачами і з них стягнуто середній заробіток за вимушений прогул на користь позивачки, але через те, що вони не мають розрахункових рахунків, не нараховують і не виплачують заробітну плату, виконати рішення було неможливо і виконавча служба була змушена звертатися до суду з роз'ясненням виконання рішення. Суд дав роз'яснення і кошти були списані державним казначейством з рахунків селищної ради. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні прохає відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість, надала письмове заперечення. Наголосила на тому, що по справі неналежний відповідач і дана вимога позивачки була вже розглянута судом і у її задоволенні суд відмовив. В письмовому запереченні надала обґрунтування своїх стверджень. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні прохає суд відмовити у задоволенні позову свої доводи вказала у письмовому запереченні. Представник наголосила на тому, що за вказаний період заробітна плата позивачці не нараховувалась, а гроші були списані з розрахункового рахунку третьої особи за рішенням суду, тобто фактично позивачка отримала середньомісячну заробітну плату без виключення сум відрахувань на соціальні внески Вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та судові рішення по справі № 2/188/618/2014 суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з оглядом на наступні обставини. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що Позивачка [PERSON] та Відповідачі перебувають у цивільно-правових відносинах, 18.01.2013 року згідно наказу № 326 від 18.01.2013р. [PERSON] д/с №2 "Малятко" загального розвитку комунальної власності позивачку було звільнено з посади вихователя у зв'язку з закінченням підміни вихователів та за приписом №04-26-14/07-06 від 20.03.2013 року [PERSON] районної прокуратури наказом №335 від 27.03.2013р. внесено в її трудову книжку новий запис №18 від 27.03.2013р. про її повторне звільнення з посади тимчасового підмінного вихователя в зв'язку із закінченням підміни відпусток вихователів ст.36 п.1 КЗпП України. 29 березня 2013 року позивачка звернулася із заявою до відповідача з вимогою про проведення з нею розрахунку відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, але рекомендованим листом [NUMBER] з поштовим штемпелем від 06.04.2013р. вона отримала відповідь від 06.04.2013р. вих.№18 завідуючої установи, відповідача [PERSON], де ні про який розрахунок відповіді не надано. Позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права і Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2013р. по цивільній справі ц/774/10347/13 частково задоволено вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] дитячого садочка №2 «Малятко» загального розвитку комунальної власності, третя особа - Петропавловська селищна рада про поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Поновлено її на посаді та стягнуто грошові кошти за час вимушеного прогулу з 19.01.2013 року по 21.11.2013 року. Дана обставина підтверджується наданим позивачкою судовим рішенням. Питання щодо страхових виплат вказаним рішенням не вирішувалось. Вимога позивачки до відповідача - [PERSON] дитячого садка №2 «Малятко» загального розвитку комунальної власності про зобов'язання відповідача сплатити єдиний внесок на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування розглядалось Петропавлівським судом по справі за № 188/1348/14-ц, провадження № 2/188/618/2014, 04 грудня 2014 року суд виніс рішення яким у задоволенні вказаної вимоги відмовив. Рішення суду залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.04.2015 року ( а.с.74-77). Апеляційний суд погодився з висновком суду про відмову у задоволенні вимоги позивачки. Апеляційний суд вказав, що питання сплатити єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування повинні вирішуватися в ІНШОМУ порядку. Рішення Апеляційного суду позивачкою оскаржене не було, воно на даний час чинне. Окрім того, суд зазначає, що питання оплати страхувальником страхових платежів до Пенсійного Фонду України, Державної фіскальної служби, віршуються у інший спосіб, визначений законодавством з урахуванням правовідносин, на які посилається позивач. ч.3 ст. 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не зважаючи на вказані обставини позивачка повторно звернулась до суду з тією самою вимогою до того самого відповідача. При цьому Позивачка не надала суду доказів того, що нею була використана порада Апеляційного суду вирішити даний спір в іншому порядку. Позивачкою не надано доказів, що вона зверталась до відповідних органів щодо врегулювання даного спору та отримала від них відмову. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами , а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу, з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Крим цього суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим. Єдиний доказ наданий позивачкою до позову є копія довідки Пенсійного фонду щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] від 17.06.2016 року ( а.с.8). в який зазначено, що страхувальником позивачки виступає не дитячий садочок "Малятко" а Петропавловська селищна рада. Крім цього вказаний доказ свідчить про те, що страхові внески за [PERSON] у 2014 та 2015 році не сплачені страхувальником - [PERSON] селищною радою тоді, як вимога у позивачки про зобов'язання відповідача, дитячий садочок "Малятко", сплатити страхові внески за період з 19.01.2013 року по 21.11.2013 року. Доказів того, що страхові внески за позивачку не сплачені у 2013 році суду не надані. Позивачкою не наданий розрахунок та сума сплати страхового внеску, не вказано з якого доходу вони повинні бути сплачені та до якої організації. Отже, відповідач не може бути зобов'язаний судом проводити сплату за [PERSON] будь яких страхових внесків. Суд повністю погоджується з позицією відповідача, його представника та позицією третьої особи яки вказали, що позов пред'явлений не до того відповідача і прохають відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість. Намагання представника позивачки в судовому засіданні довести те, що страхувальником [PERSON] є її працедавець - відповідач, не були ним доведені належними доказами . Суд також вважає хибною позицію представника позивачки про те, що постільки судовим рішенням кошти за вимушений прогул, на користь позивачки, були стягнуті з відповідача, то і відповідач повинен нести зобов'язання щодо сплати єдиного внеску за [PERSON] Згідно ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" страхувальники - це роботодавці та ІНШІ особи , яки відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та / або є платниками відповідно до цього Закону. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Вказані статті зазначають, що роботодавець - власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, незалежно від форми власності. Відповідно до п. 8.1. Статуту відповідача управлінням даним дошкільним закладом здійснюється його ВЛАНИКОМ та засновником - [PERSON] селищною радою. Джерелом фінансування дошкільного закладу, а саме [PERSON] дитсадка №2 "Малятко", є кошти місцевого бюджету у розмірі, передбаченому нормативами фінансування про що вказано у п.10.1 їх Статуту. Абзац 2 пункту 10.4 Статуту передбачає, що за рішенням засновника закладу бухгалтерський облік здійснюється через центральну бухгалтерію. п.3 ч.1 ст. 16 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати внесків, в тому числі в судовому порядку, постільки страхувальником позивачки є [PERSON] селищна рада, відповідач в даному позові визначений позивачкою помилково [PERSON] дитячий садочок №2 « Малятко» загального розвитку комунальної власності. Ця обставина також є підставою для відмовлення у задоволенні позову. Стаття 213 ЦПК України передбачає, що Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, вважає, що у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат розмір яких позивачем не зазначений. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed