Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до Великописарівської селищної ради про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] в м.Харків, мотивуючи свої вимоги тим, що він проживав разом з [PERSON] на день відкриття спадщини не менше п'яти років однією сім'єю, тому є спадкоємцем четвертої черги за законом майна померлого, яке входить до складу спадщини, однак оформити спадкові права в нотаріальному порядку не має можливості, оскільки не може підтвердити родинні стосунки з померлим. У зв'язку з викладеним позивач просить позов задовольнити. Позивач, який бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов підтримав, просить суд його задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, відзиву на позов не подав, щодо задоволення позову покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] проживали з 1991 року однією сім'єю за однією адресою, мали все спільне. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що [INFO] в м.Харків помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.21). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить рухоме та нерухоме майно (а.с.32,41,42,44-49). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) вбачається, що від імені [PERSON] заповіт не посвідчувався (а.с.132 зворотній бік). Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на х підставі свідоцтва про право на спадщину) слідує, що після смерті [PERSON], який помер [INFO], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шишко Н.М. за заявою [PERSON] 26.07.2017 заведена спадкова справа №06/2017 (а.с.132,180), однак свідоцтва про право на спадщину не видавалися, що підтверджується також постановою приватного нотаріуса Шишко Н.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.09.2017 (а.с.43), з якої видно, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як останній не надав документи, що підтверджують факт спільного проживання однією сім'єю з померлим [PERSON] Абзацом 1 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст.ст.1217,1223,1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом почергово одержують особи, визначені у ст.1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо (абз.2 п.21). Згідно ч.2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з аналізу вказаної норми СК України сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв'язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до довідки комунального підприємства «Жилкомсервіс» (дільниця №8) №573 від 07.04.2017 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 осіб: [PERSON], [INFO] (зареєстрований з 04.11.1988), та [PERSON], [INFO] (зареєстрований з 24.04.2001), отже позивач та спадкодавець були зареєстровані та проживали не менше п'яти років до часу відкриття спадщини за однією адресою (а.с.17). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] з 26.11.1994 перебував у зареєстрованому шлюбі з матір'ю позивача [PERSON] (а.с.16,20), яка померла [INFO]в м.Харків (а.с.19), проживали у квартирі [ADDRESS], що належала на праві спільної приватної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Той факт, що [PERSON], який помер [INFO], та [PERSON] проживали однією сім'єю не менш 5 років станом на [INFO] за однією адресою, мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки, вели спільне господарство, піклувались один про одного, підтверджується наявними у справі письмовими доказами та свідченнями свідків [PERSON] та [PERSON] Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом четвертої черги як особа, яка проживала зі спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1218 ЦК України - до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину повинна бути підтверджена належними доказами, а саме - відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а відсутність вказаного доказу є підставою для відмови у позові. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкоємець має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. З постанови приватного нотаріуса Шишко Н.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.09.2017 (а.с.43) слідує, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як останній не надав документи, що підтверджують факт спільного проживання однією сім'єю з померлим [PERSON] При цьому, як встановлено у судовому засіданні, оригінали правовстановлювальних документів на майно, що входить до складу спадщини, є в наявності у позивача, тому перешкод в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку суд не вбачає. Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, за відсутності перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині встановлення юридичного факту та визнання позивача у зв'язку з цим особою, яка має право на спадкування за законом у четверту чергу після смерті [PERSON], який помер [INFO] у м.Харків.

Outcome: partial