Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

02 грудня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 22.12.2016 року після усунення позивачами недоліків - відкрито провадження по справі. У позовній заяві зазначається, що 15.11.2002 року між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 64.2 кв. м, разом з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] Позивач вказав, що в рахунок продажу житлового будинку сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 12000 грн. Також зазначив, що на підтвердження укладення договору [PERSON] написала розписку від 15.11.2002 року, передала позивачу ключі від вищевказаного будинку, вивезла з будинку власне майно, тобто між [PERSON] та [PERSON] було взаємно дотримано та виконано всі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна. [PERSON] зазначив, що неодноразово звертався до [PERSON] з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, відповідач відмовила, посилаючись на зайнятість та на відсутність вільного часу. У зв'язку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити його заяву. У судовому засіданні 06.03.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній та на обставини зазначені у додаткових поясненнях (а.с.56). Просив її розглянути та позов задовольнити. Відповідач у судове засідання 10.01.2017 року, 24.01.2017 року, 27.02.2017 року та 06.03.2017 року не з'явилась, хоча на адресу зазначену у позовній заяві надсилались повістки про виклик до суду, які вона отримала, що підтверджується поштовими повідомлення про вручення кореспонденції (а.с.34, 39). Разом з тим, 20.01.2017 року від [PERSON] надійшла заява в якій зазначила, що заперечень проти позову не має, претензій до позивача не має, та просить розглядати справу без її участі (а.с.40). Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, врахувавши думку відповідача викладену в заяві від 20.01.2017 року, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що з листопада 2002 року позивач відкрито володіє майном, а саме: житловим будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS] - користується ним, доглядає його, проводить ремонтні роботи; відповідач долею будинку не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівли-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами. Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту від 31.10.2016 року замовником технічної інвентаризації житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.5-7). З матеріалів справи вбачається, що вищезазначений житловий будинок належав [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.10.2000 року (а.с.9). Як встановлено судом, [PERSON] 15.11.2002 року платно, за 12000 грн. купив у відповідача житловий будинок за адресою: [ADDRESS], про що свідчить розписка (а.с.8), а відповідач у свою чергу передала його у власність позивачу. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що проживають на даний час по сусідству з [PERSON] Також вказали, що з 2002 року у будинку за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], веде підсобне господарство та займається бджолярством, має свої пасіки. Позивач провів ремонтні роботи у вказаному будинку, облагородив прилежну територію будинку, вони йому допомагали. Свідок [PERSON] також повідомив, що він особисто перебував під час передачі грошей та написанні розписки відповідачем у листопаді 2002 року. [PERSON] купив будинок за 14 000 грн. Будь-яких відомостей щодо суперечок під час купівлі-продажу майна між [PERSON] та [PERSON] у них не має, та взагалі ніяких претензій до майна не пред'являлись відповідачем. Як йому відомо, вони домовились про продаж будинку. Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачав кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на приміщення його власником не висунуте. Судом також встановлено, що згідно Інформаціної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та заборон відчуження - відсутні (а.с.43). Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Разом з цим, відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини, які є предметом розгляду, поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, тобто на час укладання договору купівлі-продажу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що на час виникнення правовідносин між сторонами, діяв Цивільний кодекс Української РСР, а Цивільний Кодекс України вступив в законну силу 01 січня 2004 року, а тому його положення не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами, як зазначено у позовній заяві. Водночас, як встановлено вище, представником позивача надано додаткові пояснення в яких зазначено саме про застосування ЦК УРСР до вказаних правовідносин. Так, згідно зі ст. 153 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Разом з цим, згідно ст.ст.224-225 ЦК Української РСР передбачено, за довогором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише у тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не праві витребувати від нього майно. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Водночас, суд вважає зазначити, що у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (який діяв на час підписання договору купівлі-продажу) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори купівлі-продажу. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов ( зі змінами та доповненнями від 25.05.1998 року). Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з метою подальшого його нотаріального посвідчення, неодноразово перебував у нотаріальній конторі, однак остання не приїздила та відмовила посилаючись на незадовільний стан здоров'я, зайнятість. Під час розгляду справи позивач вже письмово звернувся до відповідача щодо посвідчення договору нотаріально, однак відповіддю від 11 січня 2017 року [PERSON] знову відмовила щодо приїзду до нотаріальної контори для його нотаріального посвідчення, зазначивши що продала вказаний будинок за розпискою від 15.11.2002 року, отримала кошти у розмірі 14000 грн., а тому не має претензій до позивача (а.с. 44-46). Такі дії порушують права позивача, у зв'язку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на будинок. Судом також встановлено, що згідно довідки виданого виконавчим комітетом Червоноволодимирівської сільської ради Березівського району Одеської області за №172 від 15.02.2017 року підтверджується, що [PERSON] постійно проживає у житловому будинку розташованому у [ADDRESS]. З 2002 року по теперішній час [PERSON] користується даним житлом за цільовим призначенням, веде підсобне господарство, сплачує житлово-комунальні послуги (водопостачання, електроенергію, земельний податок). (а.с.52). Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним». Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Сторонами розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Отже, на переконання суду, у цій справі [PERSON] за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до п.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 листопада 2002 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту написання розписки ухилився від нотаріального посвідчення цього договору та на теперішній час ухиляється від виконання цих дій, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем право власності на житловий будинок, загальною площею 64.2. кв. м., разом із господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved