Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів. Вказував, що 26 листопада 2013 року він уклав з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" договір № 008849 фінансового лізингу з додатками. Відповідно до п.1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор «Белорус МТЗ 1523», зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 400000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), а саме 200000 грн., комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 26 листопада 2013 року він, на вимогу працівника ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", сплатив двома квитанціями 200 000 грн. (квитанція № 21 від 26.11.2013 р. на 20 000 грн., квитанція № 22 від 26.11.2013 р. на 180 000 грн.) На час звернення до суду позивач використав усі спроби досудового врегулювання, але відповідач відмовляється повернути сплачені кошти, відмовляється виконувати умови договору та передати позивачу трактор «Беларус МТЗ 1523». Позивач вважає, що відповідач порушив умови Договору фінансового лізингу за № 008849 від 26.11.2013 р., що призвело до порушення його права, як споживача товарів та послуг, а тому просив розірвати договір фінансового лізингу за № 008849 від 26.11.2013 р., укладений між позивачем та відповідачем, стягнути з відповідача грошові кошти на користь позивача з урахуванням 3 % річних, загальною сумою 249 295,31 грн., моральну шкоду в сумі 50 000 грн., судові витрати в сумі 2 992,95 грн. У ході судового розгляду позивач [PERSON] та представник Синєпольська О.В. позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідача - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» Носік В.П. до суду не з'явився, просив розглянути справу без його участі. У своїх письмових запереченнях проти позову зазначив, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами дійсно було укладено Договір фінансового лізингу за № 008849 від 26.11.2013 р. Позивачем було обрано предмет лізингу - трактор «Беларус МТЗ 1523» вартістю 400 000 грн. Згідно умов договору позивач зобов'язаний сплатити на користь відповідача 252 000 грн. і лише після оплати у відповідача виникає обов'язок по придбанню, реєстрації та передачі предмета лізингу в користування позивачу. Позивач сплатив лише 240 000 грн., чим не виконав умов договору, і тому у відповідача не виникло обов'язку по передачі позивачу предмету лізингу. Крім того, трактор «Беларус МТЗ 1523» здорожчав і на даний час його вартість становить 1 253 000 грн. Тобто, для отримання предмета лізингу позивачу необхідно зробити доплату в сумі 626 500 грн., що до теперішнього часу останнім не виконано. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.11.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу (далі Договір), предметом якого є трактор «Белорус МТЗ 1523» вартістю 400 000 гривень (а.с.11-20). Відповідно до п.1.2 Договору вартість предмету лізінгу на момент укладання цього договору та розмір авансового платежу вказується у додатку №1 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно п.п.1.3, 1.6 Договору лізінгодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізінгу у власність та передати предмет лізінгу у користування лізінгоодержувачу на строк і на умовах, передбачених цим договором; у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору до повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу, з метою виплати лізингоодержувачем не меше 50 % від вартості предмета лізингу на момент його передачі. В такому випадку остаточна вартість предмета лізінгу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в Додатковій угоді до даного договору, яка є його невідємною частиною. Відповідно до п.п. 1.7, 1.8 Договору початком виконання відповідачем своїх зобов'язань по придбанню та передачі в користування позивачу предмета лізингу тракора є сплата останнім авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). На виконання умов Договору позивач оплатив квитанції, що йому видав відповідальний працівник відповідача у день укладання Договору, а саме 26.11.2013 р., квитанціями № 21 від 26.11.2013 р. на 20 000 грн., та № 22 від 26.11.2013 р. на 180 000 грн., з яких сума 180 000 грн. є авансовим платежем, а сума 20 000 грн. є комісією за організацію (а.с.21) . Також, позивачем на користь відповідача був здійснений платіж у розмірі 40 000 грн. від 15.10.2014р. згідно квитанції, що за змістом договору також є частково авансом - 20000 грн., частково комісією - 20 000 грн. (а.с.22,23) У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 7 та 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку та право вимагати розірвання договору лізингу. У ч. 1 ст. 2 Закону визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Стаття 11 зазначеного, Закону надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Відповідно до вимог ст.ст. 806, 807 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про договір поставки. Положення кодексу про договір поставки (ст. 712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення договору купівлі-продажу. Крім цього, згідно статей ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, змінюючи ціну предмета лізингу, відповідач тим самим змінював розмір платежів, а, отже, істотні умови договору, про що зобов'язаний був повідомляти позивача. Дані про такі повідомлення у матеріалах справи відсутні. Вказане порушення є підставою для розірвання договору. З усних та письмових пояснень сторін, убачається, що на момент укладання угоди сторони бажали настання правових наслідків договору та мали наміри виконувати договір у повному обсязі, що свідчить, що правочин не є удаваним або недійсним. На час звернення позивача до суду відповідач поставку предмету лізінгу не здійснив, укласти позивачу додаткову угоду про зміну вартості або предмету договору лізінгу не запропоновував. З таких обставин суд дійшов до висновку, що на час розгляду справи у суді сторони не можуть виконати взяті на себе зобов'язання, оскільки в наслідок росту цін ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не може поставити трактор за ціною 400 000 грн., а позивач не має можливості придбати трактор за новою ціною 1 253 000 грн., тому договір підлягає розірванню. Крім того, суд бере до уваги, що «Лізингова компанія «Автофінас» фактично ще не приступила до виконання своїх основних зобов'язань придбання та передачі у користування трактора автомобіля, і таким чином ще не понесла жодних фінансових, часових або трудових затрат. Правовідносини позивача та відповідача врегульовані книгою п'ятою ЦК України - «зобов'язальне право». У п. 2 ст. 806 ЦК України зазначено, що до відносин, пов'язаних з лізингом застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки. Ст. 665 ЦК України передбачено, що в разі відмови продавця передати проданий товар, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. У відповідності до норм ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або розстроченням платежу. При цьому п. 2 цієї статті передбачено, що товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Статтею 712 ЦК України зобов'язує продавця (постачальника) передати товар покупцю в зазначений строк. У відповідності до норм ст. 510 ЦК України позивач є кредитором, а відповідач - боржником. Відповідно до наданих до суду документів вбачається, що позивач перерахував на користь відповідача 200 000 грн. авансу. Аванс - це певна грошова сума або інші цінності, які боржник передає кредитору в рахунок майбутніх платежів. Аванс, як і задаток є доказом, яке затверджує факт існування зобов'язань та зараховується в рахунок майбутніх платежів, але не може бути визнаний способом забезпечення виконання зобов'язань. Сторона, яка видала аванс, має право вимагати його повернення у всіх випадках не складення або відмови від виконання договору, так як це виключає можливість майбутніх платежів або інших зобов'язань. Сторона, яка отримала аванс, ні при яких умовах не може бути зобов'язана повернути його в більшому розмірі, а притримання у себе авансу другою стороною є незаконною дією. З таких обставин, суд приходить до висновку, що у частині вимог стосовно повернення позивачу авансу, позовні вимоги підлягають задоволенню. В іншій частині позову позивачеві треба відмовити, тому що позивач не надав суду переконливих доказів того, що відповідач ухилявся від виконання своїх зобов'язань. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, питання про судові витрати у справі суд вирішує у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial