Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживачів та відшкодування матеріальних збитків, посилаючись на те, що 22.03.2013 р. між позивачем [PERSON] та ПАТ "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" - відповідачем було укладено Договір про надання банківських послуг, а саме вкладу «стандарт 12 міс." № SAMDN2500734011852. У відповідності до умов договору Банк - відповідач відкрив вкладнику - позивачу депозитний рахунок № [NUMBER] у іноземній валюті та прийняв на нього грошові кошти у сумі 18000 дол. США зі нарахуванням на нього процентів у розмірі 9,75% річних з щомісячною виплатою. Вклад було розміщено на строк 365 днів до 22.03.2014 р. включно. Як вказує позивач, по закінченню строку вкладу, клієнт не зробив заяву банку - відповідач про відмову від подовження строку вкладу, вклад автоматично вважається подовженим ще на один строк, вказаний в заяві (п. 3 заяви на оформлення вкладу від 22.03.2013 р.), а виплата суми нарахованих відсотків проводиться щомісячно (п. 2 Заяви на оформлення вкладу від 22.03.2013 р.). Однак, починаючи з січня 2014 р. відповідач припинив щомісячну сплату відсотків згідно умов вкладу, а згодом, зазначений вклад було пролонговано відповідно до умов договору на новий строк з 22.03.2014 р. (п. 3 Заяви на оформлення вкладу від 22.03.2013 р.). При цьому влітку 2014 р. позивач неодноразово звертався до відділень відповідача у м. Києві із вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків, із метою зарахування коштів позивач відкрив там ще один рахунок. Однак жодних дій з боку відповідача з повернення належних позивачу грошових коштів здійснено не було. З пояснень співробітників відповідача щодо причин невиконання зобов'язання позивач повідомляли про нібито технічні складності, пов'язані із тим, що рахунки обліковуються відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк», яке розташоване в Автономній Республіці Крим пропонували почекати, а згодом позивачу було запропоновано звернутися до фонду захисту вкладників Російської Федерації для отримання своїх коштів. Як вказує позивач, він нікуди не звертався і не збирається звертатися через те, що він проживає у м. Києві і в силу діючого законодавства України та виходячи із умов договору банківське вкладу, укладеного між сторонами по справі, не зобов'язаний звертатись з вимогами ш повернення грошових коштів до державних чи недержавних установ РФ використовуючи свої права громадянина України. І тому, 09.06.2015 р. позивачем офіційно скеровано відповідачу вимогу про повернення коштів за вкладом та всіх нарахованих відсотків, в т.ч. шляхом перерахування рахунок позивача в ПАТ «УкрСиббанк», а також вимогу щодо надання інформації про строк рахунку і рух коштів. Тому позивач вважає, що відповідачем станом на 05.06.2015 р. заборгованість перед Позивачем вкладом № SAMDN2500734011852 від 22.03.2013 р. становить 20481,01 дол. США та 36152,38 гривень, з яких: сума вкладу - 18000 дол. США, відсотки, нараховані за ставкою 9,75% річних за період з 01.01.2014 - 01.06.2015 р. 2481,01 дол. США, 3% річних згідно ст. 625 ЦК України та невиплачені з 01.01.2014 р. відсотки 2 211,06 грн., пеня на суму невиплачених відсотків із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ 12488,23 грн.; інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України розраховані з суми невиплачених відсотків - 21453,09 грн. Тому позивач просить суд стягнути із відповідача - ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК" свою на користь вищевказану заборгованість за вкладом "Стандарт 12 міс." № SAMDN25000734011852 від 22.03.2013 р. та судовий збір покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивач відмовилась від позовних вимог щодо стягнення із відповідача інфляційні витрати та пеню, а в іншому залишила без змін, Представник відповідача у судовому засіданні не визнав у повному об'ємі та надав суду письмові заперечення, в яких послався на рішення судів винесених на окупованої території у Криму та на території України, як на підставу своїх заперечень та таким чином не можливість повернути грошові кошти вкладнику - позивачу, який (на його думку) взагалі не надв доказів укладення договорів із банком. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. За ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. При цьому судом встановлено, 22.03.2013 р. між позивачем [PERSON] та ПАТ "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" - відповідачем було укладено Договір про надання банківських послуг, а саме вкладу «стандарт 12 міс." № SAMDN2500734011852. У відповідності до умов договору Банк - відповідач відкрив вкладнику - позивачу депозитний рахунок № [NUMBER] у іноземній валюті та прийняв на нього грошові кошти у сумі 18000 дол. США зі нарахуванням на нього процентів у розмірі 9,75% річних з щомісячною виплатою. Вклад було розміщено на строк 365 днів до 22.03.2014 р. включно. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, і даний факт є беззаперечним, наприкінці лютого - на початку березня 2014 р. розпочалась анексія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя Росією, тобто збройна агресія Росії, спрямована на насильницьке протиправне відторгнення Кримської автономії та м. Севастополя від України та їх приєднання до Російської Федерації на правах суб'єктів Російської Федерації, що було здійснено протягом березня 2014 р. У зв'язку із цим, наприкінці березня 2014 р. відділення відповідача у Криму припинили обслуговування клієнтів, а офіси були закриті, (і на цьому факті наполягав представник відповідача) у своїх поясненнях, коли вказував, що суд не долучає за його клопотання докази на які він посилається. У відповідності до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Крім того, згідно норм ч. 4 і ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином вбачається, що виконання договірних зобов'язань відповідач - ПАТ КБ „ПриватБанк" у односторонньому порядку припинив ще у березні 2014 р., тобто до прийняття постанови правління НБУ від 06.05.2014 р. № 260, якою усі банкам (у тому числі і відповідачу) було наказано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Криму та у м. Севастополь та протягом 1 міс. забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити НБУ. Як з'ясовано судом, по закінченню строку вкладу, клієнт - позивач не подавав заяву відповідачу про відмову від подовження строку вкладу, і його вклад було автоматично подовжено ще на один строк, вказаний в заяві - п. 3 заяви на оформлення вкладу від 22.03.2013 р. (а.с. 6). Однак, починаючи з січня 2014 р. відповідач припинив щомісячну сплату відсотків згідно умов вкладу, а згодом, зазначений вклад було пролонговано відповідно до умов договору на новий строк з 22.03.2014 р. (п. 3 Заяви на оформлення вкладу від 22.03.2013 р.). Згідно із п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 р. № 516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Як з'ясовано судом, у відповідно до п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.06.2011 р. № 174 банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час ? час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. За клопотанням представника відповідача, суд дослідив оригінал заяви на оформлення вкладу від 22.03.2013 р. (а.с. 6) із приєднаним до нього фіскальним чеком, який свідчив про те, що представником банку у АРК - відповідача по справі було отримано від позивача 18000 дол. США вкладу. Даний документ за формою та змістом відповідають вимогам закону та містять обов'язкові реквізити, визначених п. 2.9 Інструкції № 174. Даний факт у подальшому заперечувався представником відповідача, як підставу не отримання взагалі грошових коштів банком на території Криму, так як в них там залишилось майно до якого вони не мають доступу. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що правових підстав вважати, що письмова форма договору банківського вкладу не була дотримана, у суду немає. Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (на яку посилаються сторони), боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, проценти, визначені ст. 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку, зокрема у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми. Тому беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень суд вважає, що одночасне стягнення процентів за ст. 1061 ЦК України та сплата 3% процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені позивачем). Розмір простроченого грошового зобов'язання у сумі вкладу 18000 дол. США, з відсотками з нарахованими за ставкою 9,75% річних за період з 01.01.2014 - 01.06.2015 р. 2481,01 дол. США є базою для нарахування 3% процентів річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період, який вказаний позивачем, а саме з 01.01.2014 - 01.06.2015 р. у сумі 2211,06 грн. Разом з цим, у відповідності до ч. 1 ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (у відповідності ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16.04.1991 р. «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет КМУ від 19.02.1993 р. № 15-93, Закон України від 23.09.1994 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави суду для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, що відповідає висновкам Верховного Суду України, викладених у постанові № 6-79цс14 від 02.07.2014 р). У спірних правовідносинах, це суми, передбачені ст. 1058, 1061, ст. 625 ЦК України. Таким чином суд вваж є, що на користь позивача із відповідача підлягає стягнення уся заборгованість, яка є вказаною у позові позивачем, а саме: сума вкладу - 18000 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ на момент винесення рішення складає 26,56 грн. за 1 дол. США - 478080 грн., сума відсотків з нарахованими за ставкою 9,75% річних за період з 01.01.2014 - 01.06.2015 р. 2481,01 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 65895,62 грн., а всього 543975,62 грн. та 3% річних за час прострочення зобов'язання у сумі 2211,06 грн. Щодо стягнення судового збору на поставі ст.. 88 ЦПК України, то суд вважає задо цільне стягнути його у сумі 3654 грн. із відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved