Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ "УкрСиббанк", у якій просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №1111269400 від 01.02.2007 року, укладений між позивачем та відповідачем. В обґрунтування позову, зазначив, що 01.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ( ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON], було укладено договір про надання споживчого кредиту №11112694000 на споживчі нужди, згідно з яким відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 40 000,00 швейцарських франків, еквівалент 161 385,72 гривень, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 8,49 % річних. В забезпечення кредитного договору 01.02.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким позивачем передано в іпотеку відповідачу двохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 73. Позивач вважає, що договір про надання споживчого кредиту № 11112694000 від 01.02.2007 року з додатковими угодами не відповідає вимогам чинного законодавства, містить несправедливі та дискримінаційні умови, положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність для позивача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, і просив суд їх задовольнити. В судове засідання представник ПАТ "УкрСиббанк" не з'явився про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, причини неявки у судове засідання представника банку суду не відомі. 20.10.2014 року представником відповідача до суду були надані заперечення на позовну заяву, в яких просив в задоволенні позову відмовити. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз'яснено, що до відносин, яки регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" належать зокрема ті, що виникають з договорів, у тому числі про надання кредиту. Судом встановлено, що 01.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], укладено договір про надання споживчого кредиту №11112694000 на споживчі нужди, згідно з п.1.1 банк зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 40 000,00 швейцарських франків, еквівалент 161 385,72 гривень, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом. Згідно до п.1.2.2 договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 31 січня 2017 року. Відповідно до п.1.3.1 договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8,49 відсотків річних. Також, до оскаржуваного кредитного договору вносилися зміни, додатковими угодами, що підписані сторонами. В забезпечення кредитного договору 01.02.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким позивачем передано в іпотеку відповідачу двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 73. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, істотними умовами кредитного договору, відповідно до вимог ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Як вбачається з п. 8.2 договору про надання споживчого кредиту №11112694000 від 01.02.2007 року, підписанням даного договору Позичальник підтверджує: свою здатність виконувати умови даного Договору; даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковим для позичальника; позичальник володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного Договору; позичальник повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними; позичальник не обмежений в дієздатності та укладання цього Договору не потребує узгодження з третіми особами. Таким чином, як вбачається з вказаного вище пункту договору, банк, тобто відповідач, надав клієнту, тобто позивачу, перед укладанням кредитного договору інформацію щодо умов кредитування, а саме щодо мети кредитування, суми кредиту, забезпечення за кредитом, строку кредитування, процентної ставки, враховуючи валюту кредитування, погашення кредиту, в тому числі дострокового, комісійних платежів та обов'язкового страхування. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту на поточні потреби, при цьому мав право вибору та був вільним в його укладенні, у разі незгоди з умовами договору міг його не укладати, але натомість позивач підписав його і підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з тексту оспорюваного договору в ньому викладено всі істотні умови, в тому числі предмет договору, строки та порядок кредитування, в тому числі погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність позичальника, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором, забезпечення зобов'язання. Таким чином, при укладанні кредитного договору сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Тому суд вважає, що посилання позивача та його представника на те, що форма та зміст оспорюваного договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, яке регулює питання кредитних взаємовідносин, те, що позивачу не було надано інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надано повної, своєчасної та достовірної інформації про послуги, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також, відповідно до п. 3.8 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час укладання зобов'язань за договором несе споживач, надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу тощо. Як вбачається з п.9.17 оскаржуваного договору позичальник, укладаючи Договір, визнає можливість виникнення курсових різниць(коливань) валюти кредиту: при поверненні кредитних коштів згідно умов даного Договору; при отриманні кредитних коштів або їх використанні за цільовим призначенням, внаслідок чого може виникнути необхідність у здійсненні Позичальником за власний рахунок доплати за товари, послуги після проведення операції обміну /конвертації валюти, в якій видана сума кредиту/. Тому посилання позивача та його представника щодо ненадання інформації про валютні ризики та методики для визначення валютного курсу, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Стосовно посилання представника позивачу у судовому засіданні, що при укладанні оскаржуваного договору позивач, хоча і був ознайомлений з умовами договору, однак не є фахівцем, а тому був фактично ознайомлений лише зі змістом, не розуміючи при цьому його змісту, суд зазначає наступне. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 214 ЦК України). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підтвердження обставин, що були наведені у позові, позивачем та його представником суду доказів не надано, тому суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed