Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] «Українські виробники обладнання для станції технічного обслуговування автомобілів» з позовними вимогами: ●визнати відносно нього недостовірною інформацію, поширену у № 06/16 щотижневого обласного рекламно-інформаційного видання «За нашу Перемогу!» від 01 квітня 2016 року, а саме: «гр. гр. [PERSON] та [PERSON], будучи обраними депутатами Олександрійської міської ради по виборчому списку партії «Укроп» прийняли від міського голови м. Олександрія [PERSON] пропозицію та отримали по 100 000,00 грн. неправомірної винагороди за зобовязання не підтримувати пропозиції щодо недовіри гр. [PERSON], як міському голові м. Олександрія; [PERSON] двічі зустрічався з гр. гр. [PERSON] та [PERSON] та особисто передав по 100 000,00 грн. кожному в обмін на боргові розписки на ім'я третіх осіб. При цьому [PERSON] завірив цих депутатів, що у разі якщо до закінчення терміну повноважень депутати [PERSON] та [PERSON] не підтримають жодного голосування за вираз недовіри [PERSON] - боргові розписки будуть їм повернуті безкоштовно.» ●стягнути з відповідачів солідарно компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є Олександрійським міським головою. 1 квітня 2016 року в місті Олександрії почалося розповсюдження чергового номеру (№ 06/16) щотижневого обласного рекламно - інформаційного видання «За нашу Перемогу!», засновником та видавцем якого є [PERSON] «Українські виробники обладнання для станції технічного обслуговування автомобілів». На титульній сторінці зазначеного видання за підписом [PERSON] розміщено заяву (повідомлення), адресовану директору Національного антикорупційного бюро України, про вчинення мешканцями м. Олександрія [PERSON] та [PERSON] разом з мером м. Олександрія [PERSON] злочину, передбаченого ст. 368 КК України. В заяві йдеться про наступне: «гр. гр. [PERSON] та [PERSON], будучи обраними депутатами Олександрійської міської ради по виборчому списку партії «Укроп» прийняли від міського голови м. Олександрія [PERSON] пропозицію та отримали по 100 000,00 грн. неправомірної винагороди за зобовязання не підтримувати пропозиції щодо недовіри гр. [PERSON], як міському голові м. Олександрія. [PERSON] двічі зустрічався з гр. гр. [PERSON] та [PERSON] та особисто передав по 100 000,00 грн. кожному в обмін на боргові розписки на ім'я третіх осіб. При цьому [PERSON] завірив цих депутатів, що у разі якщо до закінчення терміну повноважень депутати [PERSON] та [PERSON] не підтримають жодного голосування за вираз недовіри [PERSON] - боргові розписки будуть їм повернуті безкоштовно». Процитовані витяги з даної публікації не відповідають дійсності. Поширена негативна недостовірна інформація порушує особисті немайнові права позивача, зокрема, ганьбить його честь, гідність, ганьбить ділову репутацію, як міського голови, мешканця міста. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Належним чином повідомлений відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, подав суду письмові заперечення, в яких вказав, що позов посадової особи місцевого самоврядування [PERSON] до юридичної особи [PERSON] «Українські виробники обладнання для СТО» підлягає розгляду в порядку господарського судочинства; він, [PERSON], не може бути відповідачем за даним позовом, оскільки звільнився з посади редактора газети «За нашу Перемогу!» 15.04.2015 року; достовірність даних,які [PERSON] вважає такими, що не відповідає дійсності, доведена рішеннями судів, крім того, участь [PERSON] у злочинах на даний час перевіряється в межах кримінального провадження, що проводиться СВ ГУ Національної поліції Кіровоградської області. Неодноразово належним чином повідомлений за місцезнаходженням юридичної особи відповідно до даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач [PERSON] «Українські виробники обладнання для станцій технічного обслуговування автомобілів», в судові засідання явку свого представника не забезпечила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши позовну заяву та письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. В черговому номері (№ 06/16) щотижневого обласного рекламно - інформаційного видання «За нашу Перемогу!» на першій сторінці розміщена заява (повідомлення) на імя директора НАБУ [PERSON] про вчинення мешканцями м. Олександрії [PERSON] та [PERSON] разом з мером м. Олександрії [PERSON] злочину, передбаченого ст. 368 КК України. Заява місить наступну інформацію: «гр. гр. [PERSON] та [PERSON], будучи обраними депутатами Олександрійської міської ради по виборчому списку партії «Укроп» прийняли від міського голови м. Олександрія [PERSON] пропозицію та отримали по 100 000,00 грн. неправомірної винагороди за зобовязання не підтримувати пропозиції щодо недовіри гр. [PERSON], як міському голові м. Олександрія. [PERSON] двічі зустрічався з гр. гр. [PERSON] та [PERSON] та особисто передав по 100 000,00 грн. кожному в обмін на боргові розписки на ім'я третіх осіб. При цьому [PERSON] завірив цих депутатів, що у разі якщо до закінчення терміну повноважень депутати [PERSON] та [PERSON] не підтримають жодного голосування за вираз недовіри [PERSON] - боргові розписки будуть їм повернуті безкоштовно.» Заяву (повідомлення) підписано від імені головного редактора газети «За нашу Перемогу!» [PERSON], на підпису наявний відтиск печатки [PERSON] «Українські виробники обладнання для станції технічного обслуговування автомобілів», а також зазначена адреса для кореспонденції 28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, головпоштамт а/с 65. На 8-й сторінці є інформація, що головним редактором газети є [PERSON], засновником газети є фізична особа-підприємець [PERSON] ( ВОЗ № 493271 від 4 листопада 2010 року) тираж газети 2000 екз. Адреса м. Олександрія, вул. Дзержинського,4, адреса для кореспонденції 28000, а/с 65, друк газети здійснює ФОП [PERSON], відповідальний за випуск [PERSON]. Згідно витягу з Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як субєкта інформаційної діяльності газета «За нашу Перемогу!» зареєстрована Головним управлінням юстиції в Кіровоградській області 20.04.2007 року, серія та номер свідоцтва КГ 457/35р. Засновником газети є [PERSON] «Українські виробники обладнання для станції технічного обслуговування автомобілів», а не фізична-особа-підприємець [PERSON], як зазначено на 8 сторінці газети. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та розяснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України Про інформацію, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. За роз'ясненнями п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що, висловлювання «гр. гр. [PERSON] та [PERSON], будучи обраними депутатами Олександрійської міської ради по виборчому списку партії «Укроп» прийняли від міського голови м. Олександрія [PERSON] пропозицію та отримали по 100 000,00 грн. неправомірної винагороди за зобовязання не підтримувати пропозиції щодо недовіри гр. [PERSON], як міському голові м. Олександрія.; [PERSON] двічі зустрічався з гр. гр. [PERSON] та [PERSON] та особисто передав по 100 000,00 грн. кожному в обмін на боргові розписки на ім'я третіх осіб. При цьому [PERSON] завірив цих депутатів, що у разі якщо до закінчення терміну повноважень депутати [PERSON] та [PERSON] не підтримають жодного голосування за вираз недовіри [PERSON] - боргові розписки будуть їм повернуті безкоштовно.», не є оціночним судженням, а є фактичними твердженнями. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В Рішенні від 10.04.2003 року №8-рп/2003 Конституційного Суду України зазначено, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідач [PERSON] мав право звернутися до правоохоронних органів з повідомленням (заявою), якщо у нього були підстави вважати, що певними особами вчинено злочин. Але, звернувшись із заявою до правоохоронних органів, [PERSON] зобовязаний був вжити вичерпних заходів, щоб запобігти поширенню викладеної в заяві до НАБУ інформації до здійснення перевірки правоохоронними органами. З урахування викладеного, саме з вини відповідача [PERSON], в газеті «За нашу Перемогу!» від 01 квітня 2016 року № 06/16 поширено оспорювану інформацію. Судом враховується і той факт, що однією із сукупності обов'язкових обставини для юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є те, що поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. Поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача, оскільки містить його імя та прізвище, його посаду. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Дана інформація є негативною, оскільки містить звинувачення [PERSON] у вчиненні діянь з порушеннями принципів моралі. Поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності це також обов'язкова обставина для юридичного складу правопорушення. Суд приходить до висновку про те, що оспорювана інформація є недостовірною, оскільки при розгляді даної справи всупереч положенням вимог ст.10 ЦПК України (цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін) та ч. 1 ст. 60 ЦПК України (кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень), суду не надано жодного доказу на підтвердження протилежного. Посилання [PERSON] на певні судові рішення суд до уваги не бере, виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведені відповідачем [PERSON] на підтвердження своєї позиції судові рішення при розгляді даної справи не доводять достовірність конкретної інформації, викладеної у № 06/16 щотижневого обласного рекламно - інформаційного видання «За нашу Перемогу!» від 01 квітня 2016 року. Натомість, суд зазначає, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2016 року у справі № 398/1201/16-ц, залишеним без змін у даній частині рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 квітня 2017 року, визнано недостовірною інформацію, поширену [PERSON] у № 06/16 щотижневого обласного рекламно - інформаційного видання «За нашу Перемогу!» від 01 квітня 2016 року, а саме: «гр. гр. [PERSON] та [PERSON], будучи обраними депутатами Олександрійської міської ради по виборчому списку партії «Укроп» прийняли від міського голови м. Олександрія [PERSON] пропозицію та отримали по 100 000,00 грн. неправомірної винагороди за зобовязання не підтримувати пропозиції щодо недовіри гр. [PERSON], як міському голові м. Олександрія; [PERSON] двічі зустрічався з гр. гр. [PERSON] та [PERSON] та особисто передав по 100 000,00 грн. кожному в обмін на боргові розписки на ім'я третіх осіб. При цьому [PERSON] завірив цих депутатів, що у разі якщо до закінчення терміну повноважень депутати [PERSON] та [PERSON] не підтримають жодного голосування за вираз недовіри [PERSON] - боргові розписки будуть їм повернуті безкоштовно.» Стосовно поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право суд зазначає наступне. П. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року визначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Як роз'яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проте, в газеті «За нашу Перемогу!» від 01.04.2016 року №06/16 не міститься критика, а повідомлено громадськості про вчинення міським головою [PERSON] злочину, таким чином відбулося поширення відомостей, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача. Суд, проаналізувавши інформацію, яка є предметом позову з точки зору її достовірності та відповідності вимогам чинного законодавства, які стосуються прав особи, дійшов переконання, що поширена інформація порушує особисті немайнові права [PERSON] Як зазначено вище та підтверджено матеріалами справи, недостовірна інформація в газеті була опублікована з вини відповідача [PERSON], а редакція газети «За нашу Перемогу!» нічого не змінюючи, дослівно відтворила адресовану НАБУ інформацію, а тому за приписами ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», засновник газети [PERSON] «Українські виробники обладнання для станцій технічного обслуговування автомобілів» не несе відповідальності за публікацію. За таких обставин вимоги позивача до [PERSON] «Українські виробники обладнання для станції технічного обслуговування автомобілів» задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 100\~000 грн суд зазначає, що у відповідності до ч.2 ст. 31 Закону України «Про інформацію», субєкти владних повноважень, як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. Вимога врахування судами вказаної норми про розгляді справ міститься в п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року. Пунктом 7 ч.1 ст.3 КАС України передбачено, що субєкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в т.ч. на виконання делегованих повноважень. Як на момент поширення інформації, яка є предметом спору, так і при розгляді справи в суді [PERSON] є Олександрійським міським головою. Ця обставина є загальновідомою. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Враховуючи те, що позивачем у справі є [PERSON] як Олександрійський міський голова, тобто посадова особа органу місцевого самоврядування, та виходячи з вимог ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. Суд не буре до уваги твердження відповідача [PERSON] стосовно того, що позов посадової особи місцевого самоврядування [PERSON] до юридичної особи [PERSON] «Українські виробники обладнання для СТО» підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки, з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, з урахуванням положень статті 15 ЦПК та положень статей 1, 12 ГПК справи про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки характер спірних правовідносин є цивільно-правовим, незалежно від суб'єктного складу, за винятком справ про захист ділової репутації між юридичними особами та іншими суб'єктами підприємницької діяльності у сфері господарювання та іншої підприємницької діяльності, що розглядаються у порядку господарського судочинства. Справи про захист гідності, честі та ділової репутації розглядаються в порядку цивільного судочинства і в тому випадку, коли стороною є органи державної влади та/або органи місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень). Доводи [PERSON], що він не є головним редактором газети «За нашу Перемогу!», не працює в [PERSON] «Українські виробники обладнання для станцій технічного обслуговування автомобілів», яка є засновником газети, не звільняє його від відповідальності за поширення недостовірної інформації відносно позивачів, оскільки матеріалами справи підтверджується саме його вина у поширенні такої інформації. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, однак лише в частині позовних вимог щодо відповідача [PERSON] стосовно визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме судовий збір у розмірі 275,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial