Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач [PERSON],\~ із позовною заявою до [PERSON] про визнання давності володіння нерухомим майном. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в його власності знаходиться 5/6 часток житлового будинку №26 по вул. Козацька ([PERSON]) у м. Лисичанську. Інша 1/6 частка зареєстрована за його тіткою [PERSON], яка померла 23.09.1999 року, спадщину після її смерті ніхто не оформив. На момент смерті [PERSON] з нею мешкав її син [PERSON], який фактично прийняв спадщину. В зазначеному будинку позивач мешкає з 1990 року по теперішній час. Фактично після смерті [PERSON] позивач вступив у володіння вищезазначеним будинком та продовжує відкрито та безпрерервно володіти ним. У звязку з викладеним, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/6 житлового будинку, №26 по вул. Козацька ([PERSON]) у м. Лисичанську. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник\~позивача\~в судовому засіданні також позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином надав заяву про\~ розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він є другом позивача. У спірному будинку за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ,\~ вул. Козацька (колишня [PERSON]), буд. 26, позивач мешкає з дитинства, близько тридцяти років, приблизно з 1983 року. В гості до позивача [PERSON] ходить часто. Йому відомо, що разом з позивачем у будинку мешкає його сімя - дружина та діти. Проте буває, що дружина та діти після сварки проживали з позивачем окремо. Отже, позивач був єдиним постійним користувачем спірного будинку. Речей сторонніх осіб у спірному будинку не має. Кто такі [PERSON] та [PERSON] йому не відомо, жодного разу у спірному будинку їх не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він є другом позивача. Позивач мешкає за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ,\~ вул. Козацька (колишня [PERSON]), буд. 26, більше тридцяти років. Раніше в спірному будинку мешкали батьки позивача, вони померли, в будинку залишився мешкати позивач. В зазначеному будинку позивач мешкає зі своєю сімєю. Проте, постійно користувався спірним будинком саме позивач, оскільки дружина після сварки з позивачем виїздила з будинку на деякий час. Кто такі [PERSON] та [PERSON] йому не відомо, жодного разу у спірному будинку їх не бачив. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне. Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 26 по вулиці Корчагіна міста Лисичанська, виданого 02.03.2004 року ЛКП «БТІ», власником 1/6 частки будинку є [PERSON], 5/6 частки будинку [PERSON]. Згідно копії договору дарування 5/6 частки житлового будинку від 05 березня 2004 року ВВВ№512446, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON], власником 5/6 частки будинку № 26 по вулиці Корчагіна міста Лисичанська є [PERSON]. Дарувальник [PERSON], якому належало право власності на вказану частку на підставі свідоцтва про право на спадщину /реєстр №2-673, 11.02.1978/. З копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.07.2005 року №7863273 вбачається, що 1/6 частка житлового будинку 26 по вулиці Корчагіна міста Лисичанська належить на праві приватної власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину /реєстр №2-673, 11.02.1978/, а 5/6 частки житлового будинку 26 по вулиці Корчагіна міста Лисичанська належить [PERSON] на підставі договору дарування 5/6 частки житлового будинку від 05 березня 2004 року ВВВ№512446 [PERSON] померла 23 вересня 1999 року, про що зроблено відповідний актовий запис 1121, згідно копії свідоцтва про смерть І-ЕД №217057 виданого 24 вересня 1999 року Сєверодонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану. [PERSON] зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], що підтверджується копією довідки від 16.06.2005 року № 145 виданої ДЖЕП №5 м. Сєверодонецька, та даними адресно - довідкового бюро, наявними в матеріалах справи. Крім того, з копії довідки від 16.06.2005 року № 145 виданої ДЖЕП №5 м. Сєверодонецька вбачається, що [PERSON] мешкає за адресою: м. Сєверодонецьк, вул. Гагаріна 64/80, разом зі своєю матірю - [PERSON] з 1985 року по день її смерті 23.09.1999 р. Згідно довідки від 04 лютого 2017 року, виданої головою вуличного комітету, [PERSON] мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул. Козацька ([PERSON]), буд. 26 з 17.05.1990 року по теперішній час. Як вбачається з інформації від 21.04.2017 року №242/01-16, наданої державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори, спадкова справа після померлої 23.09.1999 року [PERSON] з 2001 року по 2017 рік в Лисичанській ДНК не заводилась. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що в спірному будинку позивачу належить 5/6 частин, а відповідачу 1/6. Фактично після смерті [PERSON] позивач вступив у володіння вищезазначеним будинком та продовжує відкрито та безпрерервно володіти ним, сплачує комунальні послуги. Оскільки вартість комунальних платежів велика, позивач хоче отримати субсидію, проте для цього потрібна також згода іншого співвласника, а [PERSON] не цікавиться спірним будинком. Враховуючи зазначене позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до\~ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У\~Конституції України\~закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4\~ст. 41 Конституції України\~передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в\~ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Так, відповідно до ч. 1\~ст. 344 Цивільного кодексу України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту\~ст. 344 Цивільного кодексу України\~обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач згідно ч. 1\~ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно розяснень які містяться в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Крім цього, враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).\~\~\~\~\~ Враховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Як встановлено вище, попередній власник [PERSON] померла, на час смерті згідно копії довідки від 16.06.2005 року № 145 виданої ДЖЕП №5 м. Сєверодонецька з нею мешкав її син [PERSON] за адресою: м. Сєверодонецьк, вул. Гагаріна 64/80, який є спадкоємцем померлої, а отже і відповідачем по справі, який не заперечує проти задоволення позовної заяви. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої\~статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до ч. 4\~ст. 344 ЦК України\~право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація прав є обов'язковою. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, щосуди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Згідно з частиною другою\~статті 328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Рішення повинно відповідати вимогам статтей 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, відкрито, безперервно володіє вказаним будинком і тією частиною яка належить іншому власнику, понад 10 років. Доказів звернення спадкоємців до позивача з вимогою про повернення вказаного нерухомого майна матеріали справи не містять та судом при розгляд праи не встановлені. Отже, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В ході розгляду справи відповідач позов визнав, про що надав письмову заяву. Згідно приписів ч.ч.1,4\~ ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи . У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд зазначає, що визнання позову в даній справі не суперечить закону чи порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, а також підтверджені письмовими доказами, показами свідків, сумніву у суду не викликають, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~ При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Outcome: approved