Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Виконувач обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури звернувся до суду із позовом та просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом та поновити його. Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просить визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №661 від 23.11.2012, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди [PERSON] для сінокосіння і випасання худоби та передано на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 0,9500га, розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-хмельницького району Київської області. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 29.11.2012, що укладений між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та [PERSON] щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 3223388200:02:015:0107) загальною площею 0,9500 га для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір. Посилається на те, що Переяслав-Хмельницьким відділом Бориспільської місцевої прокуратури виявлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час оформлення права користування земельної ділянки лісового фонду на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Зазначає, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 25.10.2011 №794 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки орієнтовною площею 0,9500 га в оренду для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 23.11.2012 №661 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано [PERSON] на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби загальною площею 0,9500 га (пасовища), розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. В подальшому, між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та [PERSON] , 29.11.2012 укладено договір оренди землі з кадастровим номером 3223388200:02:015:0117 загальною площею 0,9500 га для сінокосіння і випасання худоби. Договір оренди землі посвідчено приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М та зареєстровано в реєстрі за №1671. Також, договір зареєстрований в управлінні Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за №322330004007915. Згідно акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 29.12.2012 земельну ділянку площею 0,9500 га на території Циблівської сільської ради передано орендарю [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.02.2019 №155182059 державна реєстрація права державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223388200:02:015:0107 для сінокосіння і випасання худоби за Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 26.07.2013, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 117019432233. Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки від 29.11.2012 між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та [PERSON] проведена 01.08.2013 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважає, що вищевказане розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №661 від 23.11.2012 та договір оренди земельної ділянки від 29.11.2012 прийнято всупереч вимог земельного та лісового законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2019 року відкрито провадження по даній справі. 28 січня 2020 року згідно ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду провадження у справі №373/1414/19 було зупинено до перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №912/2385/18. 11 січня 2021 року провадження у справі №373/1414/19 було поновлено. 09 лютого 2021 року на адресу канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву від Ручка О.А. , в якому останній просив застосувати норми позовної давності та відмовити повністю в задоволенні позову. Звертає увагу на те, що спірна земельна ділянка з 1992 року надана в постійне користування КСП ім. Шевченка (ідентифікаційний код 03753421) для потреб сільськогосподарського виробництва, на підставі акту на право постійного користування землею ІІ-КВ №002231 від 21.03.1996 року до моменту ліквідації КСП 28.04.2007 року. Розпорядженням Переяслав-Хмельницької РДА Київської області від 27.09.2012 №513 "Про припинення права постійного користування колективних сільськогосподарських підприємств земельними ділянками" право користування даною земельною ділянкою було припинено КСП ім. Шевченка у зв`язку з ліквідацією та передано до земель Циблівської сільської ради. Відтак, земельна ділянка щодо якої прокурором заявлено позов не могла перебувати в постійному користуванні ДП "Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп", бо перебувала у постійному користуванні КСП ім. Шевченка. Після набрання чинності нової редакції Лісового кодексу України в редакції Закону №3404-IV від 08.02.2006 року, (ст.ст.17,57) та Земельного кодексу в редакції Закону №2768-ІІІ від 25 жовтня 2001 року (ст.ст.55,57,123,125,126) передача землі у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам повинно було здійснюватися лише за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та повинно було підтверджуватись відповідним актом. А тому право постійного користування ДП "Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп" спірною земельною ділянкою за вищевказаних обставин не доводиться жодними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування відповідно до п.5 прикінцевих положень Лісового кодексу. Прокурором не надано рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та відповідного акту про те, що на момент передачі спірної земельної ділянки в оренду [PERSON] вона перебувала в постійному користуванні ДП "Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп". Вважає, що у прокурора відсутні повноваження діяти в інтересах ДП "Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп", а тому позов підлягає залишенню без розгляду. Прокурором не доведено підстав для представництва Київської обласної адміністрації, оскільки до її компетенції не віднесені відповідні повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. Прокуратурою зазначаються підстави представництва в цьому спорі інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України. Однак представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України може здійснюватись прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції. Зазначеної вказівки чи наказу на представництво інтересів Кабінету Міністрів України в документах доданих до позовної заяви не має. Вважає, що позовну заяву подано в інтересах Кабінету Міністрів України, але при цьому зазначено, як позивача інший орган виконавчої влади - Київську ОДА та до компетенції якої, згідно з наведеними прокурором положеннями земельного законодавства, не належить прийняття рішення щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник державного підприємства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу до суду не з`явився повідомлений належним чином. Представник відповідача - Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації до суду не з`являвся повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі. Наголосив, що юридично спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісового фонду, та має цільове призначення земель сільськогосподарського призначення, яке не змінювалось. Доказів протилежного прокурором не надано. По суті спірних правовідносин судом встановлено наступне. Відповідно до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 25.10.2011 №794 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянок громадянам України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в оренду для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області» надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в тому числі, [PERSON] , орієнтовною площею 0,9500 га, яка розташована на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, для сінокосіння та випасання худоби. Проект відведення земельних ділянок погодити із: органом по земельних ресурсах; природоохоронним органом; санітарно-епідеміологічним органом; органом містобудування та архітектури; органами охорони культурної спадщини та з питань водного господарства (том 1, а.с.34-39). Відповідно до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 23.11.2012 №661 "Про передачу громадянам України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок на умовах оренди для сінокосіння та випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області " затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки на праві оренди [PERSON] та іншим, для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Надано [PERSON] , та іншим громадянам, на умовах оренди, земельні ділянки сільськогосподарського призначення (пасовища) площею 0,9500 га кожному, розташовані на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, для сінокосіння і випасання худоби з правом заліснення та берегоукріплення (том 1, а.с.32-33). В подальшому, 29.11.2012 року, між Переяслав - Хмельницькою РДА та [PERSON] укладено договір оренди землі з кадастровим номером 3223388200:02:015:0117 загальною площею 0,9500га сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби, який посвідчено приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М та зареєстровано в реєстрі за №1671 та зареєстрований в управлінні Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, запис від 29.12.2012 за №322330004007915, ( том 1, а.с. 25-30). Згідно акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 29.12.2012 земельну ділянку площею 0,9500 га на території Циблівської сільської ради передано орендарю [PERSON] (том 1, а.с.31). Цільове призначення земельної ділянки у вказаному акті, також визначене, як «сільськогосподарське для сінокосіння та випасання худоби». За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо твердження позивача, що вказані земельні ділянки, на час їх відчуження, перебували в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення і використовувались для ведення лісового господарства ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Крім того, відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Проте, позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані тільки витяг з матеріалів лісовпорядкування в копіях. Зокрема, проект організації та розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького ДЛГ, планшет 5 по кварталу №32, кварталу 68, таксаційний опис по кварталам 32,68. Таким чином, у зв`язку з тим, що позивачем в справі не надано суду належним чином оформлені оригінали планшетів (згідно з вимогами пункту 2.1.4 вказаної вище Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи), а державні акти на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством ще не отримані, то враховуючи Прикінцеві положення ЛК України, документи, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» відсутні. Крім того, відповідно до ст. 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Згідно інформації Українського державного проектно лісовпорядного виробничого об`єднання "Укрдержліспроект" (лист від 14.01.2019 №23) із фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталу №29 майстерської дільниці №1 Державного Агролісгоспу і меж його таксаційних виділів у відповідності до матеріалів лісовпорядкування 2001 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3223388200:02:015:0107 знаходиться (фактично накладається) на землі лісогоподарського призначення, які перебували на час видачі спірного розпорядження Переяслав-Хмельницькою РДА та на даний час у користуванні Державного Агролісгоспу. Відповідно до книги 4 перспективного плану ведення лісового господарства державного Агролісгоспу від 2001 року "таксаційний опис, поквартальні суми площ загальних запасів насаджень" вказаних матеріалів лісовпорядкування земельна ділянка з кадастровим номером 3223388200:02:015:0107 перебуває у складі майстерської дільниці №1 кварталу №29, у виділі 8 , в якому на площі 19 га розташовані лісові культури - сосна звичайна віком від 31 року, висотою від 19 м, діаметром від 14 см. Наявність помилок та накладок в публічній кадастровій карті України сумнівів у суду не викликає. Статтею 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 141 ЗК України, підставами припинення права на земельну ділянку є зокрема добровільна відмова від права користування або її вилучення у випадках передбачених цим Кодексом. Аналізуючи наведені норми права, підстави зазначені позивачем в своїй позовній заяві для вилучення, не передбачені ст. 141 ЗК України, яка містить вичерпний перелік підстав. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі по тексту - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7,11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основних свобод людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до висновку Європейського суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Відповідно до положень ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд враховує, що отримання спірної земельної ділянки відповідачем [PERSON] відбулось за процедурою та в спосіб встановленою законом, а тому підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння не має. За приписами частини четвертої статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Відповідно до положень статей 141, 149 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача. Спірна земельна ділянка має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та на час прийняття оспорюваних рішень перебувала в постійному користуванні Переяслав - Хмельницької РДА. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Частина 2 статті 215 ЦК України вказує, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до ст. 228 ЦК України, угода, яка порушує публічний порядок, є нікчемною, також, згідно цієї статті, угода є такою, що порушує публічний порядок, якщо вона скерована на порушення конституційних прав та свобод людини та громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України (254к/96-ВР)); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин протиправного вибуття земельної ділянки саме із власності територіальної громади, відтак, доводи позивача в цій частині є припущенням. Приписи частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було передане третій особі. Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (користувача). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, позивач має довести належність спірного майна до його власності, обставину його незаконного вибуття (поза своєї волі, або з порушенням Закону). Саме факт прийняття рішення про передачу земельної ділянки в оренду, не мала наслідком зміну власника і відповідно вибуття майна з комунальної (державної) власності. При цьому, прийняття такого розпорядження є актом органу місцевого самоврядування, який прямо пов`язаний із реалізацією його волі, що виключає юридичні підстави для застосування інституту віндикації згідно положень статті 388 ЦК України. Попри це, в даному випадку, позов не може бути задоволений, оскільки становитиме втручання у мирне користування цим майном. Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне користування майном, суд також виходить з наступного. Положеннями статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і майном . Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння (користування) майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний , публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття суспільний інтерес має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі Колишній король Греції та інші проти Греції ). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі Трегубенко проти України ). Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові від 16 жовтня 2019 року за результатами розгляду цивільної справи № 522/23155/16-ц, відповідно до якого, Верховний Суд дійшов висновку, що витребування на користь держави із володіння особи квартири буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки розірвання спірних договорів та вилучення земельної ділянки для захисту інтересів територіальної громади є більш важливими, ніж дотримання права особи, який законним шляхом добросовісно набув право оренди на майно, покладаючись на законність дій органу місцевого самоврядування. При розгляді цієї справи слід врахувати також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі Стретч проти Сполученого Королівства та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі Рисовський проти України щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу належного урядування при втручанні держави у право особи на мирне володіння (користування) майном. Разом із тим у пункті 71 рішення у справі Рисовський проти України ЄСПЛ зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому помилку, не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (органу місцевого самоврядування). Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене принцип належного урядування не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу належного урядування оцінюється одночасно з додержанням принципу пропорційності, при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини. Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає право на майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для вчинення правочинів з нерухомим майном. Тому задоволення даного позову може призвести до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Щодо строку позовної давності суд встановив наступне. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор. Разом з тим положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Однак, зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи 23.11.2012 року Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією було прийнято оспорюване розпорядження, при цьому судом взято до уваги що процедура зміни цільового призначення земельної ділянки не завершена, як і процедура передачі земельної ділянки до відання Агролісгоспу, а також враховуючи той факт, що прокуратурою в межах наданих їй повноважень проводились перевірки дотримання вимог законодавства у Земельній сфері, тієї обставини, що орган місцевого самоврядування, який імовірно не був здатний відновити порушене право, шляхом звернення до суду, однак не був позбавлений можливості повідомити про такий факт, орган, який здійснює відповідний контроль, спростовують доводи про те, що про факт порушення державним органам стало відомо в будь-який інший пізніший час, ніж 23.11.2012 року та не можуть бути взяті до уваги і саме з цієї дати слід починати відлік трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Особи, в інтересах яких прокурор пред`явив позов з порушенням встановленої процедури, від 23.11.2012 мали б знати про порушення свого права на майно, якщо воно їм дійсно належить і вони здійснювали належне ним володіння та користування. Посилання прокурора на те, що строк позовної давності на правовідносини, що виникли в цьому спорі не поширюються, оскільки пред`явлений ним позов за своєю суттю і змістом є негаторним, а не віндикаційним позовом, суд не бере до уваги з огляду на вищезазначені факти. Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконно володіючого не власника. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц). З огляду на наведені визначення Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного й негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. В ситуації, що досліджується судом, предметом позову є скасування рішення орану місцевого самоврядування яким передано на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 0,9500га., та договору оренди даної ділянки, яка фактично не вибула з володіння держави. Отже, положення про наслідки пропуску строку позовної давності для віндикаційного позову в даному випадку підлягають застосуванню до даних правовідносин, а підстави для пред`явлення негаторного позову в даному спорі - відсутні. Таким чином, суд встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, однак відмовою в задоволенні позову є - не доведення позивачем факту порушеного (оспорюваного або не визнаного права) та відсутність підстав для втручання у право на мирне користування майном. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами право постійного користування спірною земельною ділянкою Державним Агролісгоспом, а також не надано доказів достатніх для визнання незаконним та скасуванням розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області № 661 від 23 листопада 2012 року, яким затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки та надано [PERSON] на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби загальною площею 0,9500 га (пасовища), розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Понесені прокурором судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України в разі відмови в задоволенні позову покладаються на прокурора. 16.03.2021 представником [PERSON] Ручкою О.А. було заявлене клопотання про надання часу для подання доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат та призначення судового засідання для розгляду цього питання. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із ст. 12,13,141,259,265,268,273,354,355 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed