Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

15 серпня 2019 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яку позивач під час розгляду справи неодноразово уточнював та у відповідності до останньої редакції, просить суд стягнути з Головного управління національної поліції України в Одеській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідних рахунків на користь [PERSON] , в якості відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, у вигляді вартості не повернутого майна (404 мішків), вилученого згідно протоколу обшуку від 09 грудня 2016 року - 8 218 680 гривень, в якості відшкодування моральної шкоди - 1 000 000 гривень, та витрати понесені за проведення судових експертиз. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09.12.2016 року за адресою місця розташування орендованого ним приміщення, а саме: [ADDRESS] , складсько-торгове приміщення № С 2-8, слідчим СУ ГУНП в Одеській області Борисовим В.І., в рамках кримінального провадження № 12016160000000194 проведено обшук, в ході якого, відповідно до складеного протоколу, було вилучено 1015 мішків з сітковим полотном та 132 мішки сіткових виробів, які належали [PERSON] . Усе вилучене під час обшуку майно було передано на відповідальне зберігання до ТОВ «Українська Шипінгова Компанія». 21.12.2016 року слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси (справа № 522/6338/16-к) постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене під час вказаного обшуку майно, а вилучене при обшуку майно підлягало негайному поверненню [PERSON] або його повноваженим представникам. 29.12.2016 року, у зв`язку із бездіяльністю слідчого (уповноваженої службової особи відповідача ГУНП в Одеській області) щодо не повернення позивачу тимчасово вилученого майна та відсутності виконання службовими особами відповідача ГУНП в Одеській області постановленої з цього приводу ухвали слідчого судді від 21.12.2016, іншим слідчим суддею (справа № 522/25304/16), постановлено ухвалу, якою зобов`язано визначених у кримінальному провадженні № 12016160000000194 слідчих, а також Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Шипінгова Компанія» негайно повернути [PERSON] або його повноважним представникам усе майно, яке було вилучено під час обшуку від 09.12.2016 у складсько-торговому приміщенні № С 2-8. 12.01.2017 та 13.01.2017 слідчим Борисовим В.І., за місцем знаходження майна: [ADDRESS] , вчинялися дії з виконання вищевказаних ухвал слідчих суддів постановлених у справі № 522/6338/16-к та у справі № 522/25304/16 щодо повернення вилученого при обшуку від 09.12.2016 майна, про що були складені відповідні Акти приймання-передачі (повернення). Відповідно до змісту вказаних Актів, через невідповідність змісту товару вказаному на мішках маркуванню, значна частина товару (235 мішків), що вилучався при обшуку від 09.12.2016 року, залишено за місцем розташування складів ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» (м. Одеса, вул. Грушевського, 41). За фактами наявності в діях службових осіб ГУНП в Одеській області ознак низки службових злочинів під час проведення обшуку, що зокрема призвело до зникнення вилученого майна за місцем його зберігання, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою [PERSON] , внесені відомості щодо вчинення відповідних злочинів, кримінальні провадження за якими в подальшому були об`єднанні в одне кримінальне провадження за № 42016161160000034 від 29.12.2016 року. Проведене позивачем співставлення вилученого майна, згідно із відомостями зазначеними у протоколі обшуку від 09.12.2016 року, зобов`язання з повернення якого визначено ухвалами слідчих суддів від 21.12.2016 року та від 29.12.2016 року, а також з даними, що безпосередньо внесені до Актів від 12.01.2017 року та від 13.01.2017 року при поверненні вилученого в ході обшуку, встановлено, що відповідно до маркування про марку та кількість полотен в середині мішку, [PERSON] фактично не були повернуті 404 мішки. Таким чином, з огляду на відсутність повернення, на протязі більш ніж два з половиною роки (на момент звернення з позовом), усієї кількості вилученого у [PERSON] під час обшуку майна та не виконання постановлених з цього приводу ухвал слідчих суддів, зокрема від 21.12.2016 року (справа № 522/6338/16-к) та від 29.12.2016 року (справа № 522/25304/16), при неодноразових при цьому зверненнях [PERSON] до уповноважених службових осіб відповідача ГУНП в Одеській області про повернення вилученого майна, позивач посилаючись на приписи ст. 1174 та ст. 1192 ЦК України, у серпні 2019 року звернувся до суду за захистом своїх майнових та немайнових прав, які були порушені з боку службових осіб органу державної влади в результаті не повернення усієї кількості вилученого у нього майна. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 05 вересня 2019 року позивачем подана до суду заява про збільшення розміру позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди (а.с. 114-116, І том ц.с.), яка судом прийнята до розгляду в судовому засіданні 16.09.2019 року (а.с. 163, 164, І том ц.с.). 17 вересня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ГУНП в Одеській області, в якому представник просить суд відмовити у задоволені позову, з посиланням на його необґрунтованість та відсутність у наданих до суду доказів протиправності дій службових осіб ГУНП в Одеській області, а також не зазначення розрахунків моральної шкоди, зокрема в чому саме вона полягає та відсутності посилання на докази щодо понесення позивачем взагалі такої шкоди (т. 1 а.с. № 174-182). 18 вересня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ДКС України, в якому представник також просить суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі посилаючись на відсутність будь яких правовідносин між позивачем та ДКС України, а також на те, що відповідно до діючого законодавства, оскільки Головне управління Національної поліції в Одеській області обслуговується в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Одеській області, то у разі встановлення судом вини в діях суб`єктів владних повноважень ГУНП в Одеській області, відшкодування матеріальної шкоди слід стягувати з ГУ ДКС України в Одеській області. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то оскільки позивачем не виконано вимоги ст. 81 ЦПК України та не надано обґрунтованого розрахунку розміру суми яку він просить стягнути, а також належних доказів, які б доводили факт заподіяння такої шкоди, то у задоволені вимоги про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити (а.с. 198-202, І том ц.с.). 22.10.2019 до участі у справі в якості співвідповідача, судом залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (а.с. 207-209, І том ц.с.). 01 листопада 2019 року позивачем подана уточнена позовна заява (а.с. 212-221, І том ц.с.), яка судом у судовому засіданні 25.11.2019 року була прийнята до розгляду (а.с. 227, 228, І том ц.с.). 10 грудня 2019 року від представника відповідача ГУНП в Одеській області до суду надійшов відзив на заяву уточнення позовних вимог [PERSON] від 01.11.2019, відповідно до якого представник ГУНП в Одеській області зазначає, що належних обґрунтувань, для задоволення позовних вимог в уточненнях від 01.11.2019, тобто юридично-правові підстави того, що матеріальна та моральна шкода підлягають стягненню саме з ГУНП в Одеській області, позивачем не наведено. Також у відзиві зазначено, що відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 р. «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», безспірне списання коштів держаного бюджету для відшкодування шкоди заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, здійснюється Казначейством зі спеціально передбаченого в ДКС України рахунка для стягнення коштів за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. В ГУНП в Одеській області такого рахунку не має. Крім цього, на думку представника відповідача ГУНП в Одеській області, позивачем до суду не надано доказів того, що майно яке було вилучено під час обшуку, частково не повернуто [PERSON] з будь яких протиправних дій відповідача або в порушення вимог законодавства (а.с. 23-27, ІІ том ц.с.). 28 грудня 2019 року відповідно до положень ст. 179 ЦПК України позивач [PERSON] надав відповідь на відзив ГУНП в Одеській області від 10.12.2019 (т. 2 а.с. № 41-44), згідно змісту якої, відповідно до листа прокуратури Одеської області від 09.10.2019 року вбачається, що під час проведення слідчими СУ ГУНП в Одеській області, згідно вказівок процесуального керівника, процесуальних дій у кримінальному провадженні № 12016160000000194, встановлено, що вилучене у вказаному кримінальному провадженні майно [PERSON] , відсутнє за місцем його зберігання та зникло за невстановлених обставин. 29.10.2019 за фактом незабезпечення службовими особами СУ ГУНП в Одеській області належних умов для необхідного збереження вилученого при обшуку від 09.12.2016 року майна, що призвело до їх зникнення та заподіяння шкоди, прокуратурою Одеської області внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за № 42019160000000608 за ознаками ч. 2 ст. 367 КК України. Відповідно до листа СУ ГУНП в Одеській області від 03.12.2019 року, за результатами проведення службового розслідування, за фактом неналежного виконання службовими особами СУ ГУНП в Одеській області зобов`язання із забезпечення схоронності тимчасово вилученого у [PERSON] майна під час обшуку від 09.12.2016 року, що призвело до його зникнення, в діях слідчого СУ ГУНП в Одеській області Борисова В.І. встановлені порушення чинного законодавства. Спричинена позивачу моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які були завдані в результаті незаконних дій службових осіб відповідача ГУНП в Одеській області, що унеможливило одержання усієї кількості вилученого під час обшуку майна, частина якого взагалі зникла за невстановлених обставин. Крім цього наявність ознак моральної шкоди сторона позивача також вбачає й в діях уповноважених службових осіб відповідача ГУНП в Одеській області, які перешкоджають в отриманні повної та об`єктивної інформації на неодноразові звернення володільця тимчасово вилученого майна (позивача [PERSON] ) та не бажання проведення об`єктивної перевірки, щодо обставин не повернення усього майна, та незрозумілого зникнення під час цього частини вилученого під час обшуку майна, що у своєї сукупності створює істотні перешкоди у наданні стороною позивача для суду необхідних доказів на підтвердження обґрунтування завданої моральної шкоди та правильного визначення з ефективним способом захисту своїх порушених прав. 21 січня 2020 року представником відповідача ГУНП в Одеській області подано до суду заперечення в порядку ст. 180 ЦПК України на відповідь [PERSON] від 28.12.2019 (т. 2 а.с. № 111, 112), відповідно до якого представником відповідача ще раз зауважено, що юридично-правових підстав того, що матеріальна та моральна шкода підлягають стягненню саме з ГУНП в Одеській області позивачем не наведено жодними доводами та доказами, розрахунку заявленої суми моральної шкоди не надано, більш детального повідомлення щодо отриманих позивачем страждань, в чому саме вони полягали та чи співрозмірні вони заявленій сумі моральної шкоди, ніякого не має, у зв`язку з чим у задоволені позовних вимог до Головного управління Національної поліції в Одеській області, має бути відмовлено в повному обсязі. 13 березня 2020 року позивачем надана до суду заява про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, розмір якої було скориговано до суми зазначеної експертом за результатами проведення судово-психологічної експертизи наявності моральної шкоди (а.с. 132-134, ІІ том ц.с.), яка судом була прийнята до розгляду в судовому засіданні 30.06.2020 року (а.с.198-201, ІІ том ц.с.). 17 вересня 2020 року судом за клопотанням позивача постановлено ухвалу про витребування зі Слідчого управління Головного управління національної поліції в Одеській області належним чином завірену копію висновку складеного за наслідком проведення службового розслідування, за фактом не належного виконання службовими особами СУ ГУНП в Одеській області зобов`язання із забезпечення схоронності тимчасово вилученого у [PERSON] майна під час обшуку 09.12.2016 року, що призвело до його зникнення. 25 вересня 2020 року до суду надійшла відповідь з СУ ГУНП в Одеській області на виконання вказаної ухвали суду. 03 лютого 2021 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні. В судовому засіданні 24.05.2021 року представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представники відповідачів ГУНП в Одеській області в судовому засіданні 24.05.2021 року заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у поданих до суду відзивах на позовну заяву, заявах про уточнень до неї, а також відповідно до наданих пояснень, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просили суд в їх задоволенні відмовити. Представники відповідачів: Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Однак, під час розгляду справи, представником ДКС України до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого у зв`язку із відсутністю будь яких правовідносин з позивачем, відсутності в своєму розпорядженні рахунків відповідача ГУНП в Одеській області, не доведення позивачем розміру моральної шкоди та факту її заподіяння, представник просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ГУ ДКС України в Одеській області будучи належним чином сповіщеним про дату час і місце проведення судового засідання, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Судом з урахуванням думки представників сторін по справі було ухвалено провести судове засідання 24.05.2021 року за наявною явкою учасників процесу. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши і вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Попревича В.М. від 11.11.2016 року (справа № 522/6338/16-к), надано дозвіл на проведення обшуку в контейнері № С2-8, який розташований за адресою: [ADDRESS] , з метою відшукання та вилучення заборонених знарядь добування об`єктів тваринного світу-сіткових полотен (делі) та готових сіток, які згідно дослідження ДП «Одеського центру Південного наукового-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» Держрибагенства від 24.10.2016 №230/5, не можуть бути використані для промислового рибальства на водоймах басейну Чорного моря на яких діють положення Режиму рибальства та таким чином перебувають у незаконному обігу. Дозвіл на проведення обшуку надано старшому слідчому СУ ГУНП в Одеській області Подиряко Христині Віталіївні, а також іншим слідчим з числа слідчої групи по вказаному кримінальному провадженні, спільно з працівниками оперативного підрозділу, в який буде надано доручення в порядку ст.40 КПК України. На підставі зазначеної ухвали слідчого судді, 09 грудня 2016 року за адресою місця розташування орендованого позивачем [PERSON] приміщення, а саме: [ADDRESS] , складсько-торгове приміщення № С 2-8, слідчим СУ ГУНП в Одеській області Борисовим В.І. в рамках кримінального провадженні № 12016160000000194, проведено обшук, за наслідком якого складено протокол (а.с.35-41, І том ц.с.), відповідно до якого виявлено та вилучено 1015 мішків із сітковим полотном (делі), з наступними маркуванням про марку та кількість полотен в середині мішка: - D 0,23x55 кількістю 1 мішок по 30 штук; - D 0,30x65 кількістю 1 мішок по 20 штук; - D 0,40x180 кількістю 17 мішок по 19 штук; - D 0,40x200 кількістю 4 мішок по 15 штук; - D 0,15x55 кількістю 3 мішки по 40 штук; - D 0,15x60 кількістю 3 мішки по 40 штук; - D 0,15x65 кількістю 1 мішок по 40 штук; - D 0,15x100 кількістю 1 мішок по 40 штук; - D 0,15x110 кількістю 3 мішки по 40 штук; - D 0,15x120 кількістю 3 мішок по 40 штук; - D 0,20х 100 кількістю 5 мішків по 20 штук; - 0,25x30 кількістю 4 мішки по 13 штук; - 0,25x40 кількістю 5 мішків по 13 штук; - А 0,23х 100-150 кількістю 3 мішки по 30 штук; - А 18x200-200 №25 кількістю 9 мішків по 15 штук; - А 18x200-200 №32 кількістю 27 мішків по 15 штук; - D 0,23х 100-150 №60 кількістю 7 мішків по 30 штук; - D 0,23х 100-150 №65 кількістю 11 мішків по 30 штук; - D 15x200-200 №22 кількістю 2 мішки по 20 штук та 24 мішки по 18 штук; - D 15x200-200 №25 кількістю 11 мішків по 20 штук; -А 0,18 №25 кількістю 3 мішки по 20 штук; -А 0,23 №40 кількістю 3 мішки по 30 штук; -А 0,30 №120 кількістю 18 мішків по 20 штук; -А 0,30 №50 кількістю 29 мішків по 20 штук; -А 0,30 №55 кількістю 21 мішок по 20 штук; -А 0,30 №60 кількістю 30 мішків по 20 штук; -А 0,30 №65 кількістю 2 мішка по 20 штук; -А 0,30 №70 кількістю 1 мішок по 20 штук; -А 0,30 №75 кількістю 4 мішка по 20 штук; -А 0,30 №100 кількістю 2 мішка по 20 штук; -А 0,30 №110 кількістю 14 мішків по 20 штук; -D 0,23 №50 кількістю 20 мішків по 30 штук; -D 0,33 №150 кількістю 4 мішка по 15 штук; -D 0,36 №110 кількістю 6 мішків по 15 штук; -А 0,30 №100 кількістю 39 мішків по 20 штук; -А 0,30 №110 кількістю 3 мішка по 20 штук; -D 0,23 №38 кількістю 2 мішка по 30 штук; -D 0,23 №45 кількістю 13 мішків по 30 штук; -D 0,23 №55 кількістю 24 мішка по 30 штук; -D 0,36 №200 кількістю 10 мішків по 20 штук; -D 50 №250 кількістю 15 мішків по 12 штук; -D 0,50 №300 кількістю 1 мішок по 11 штук; -Б 0,23 №35 кількістю 1 мішок по 30 штук; -Б 0,23 №38 кількістю 5 мішків по 30 штук; -Б 0,23 №55 кількістю 40 мішків по 30 штук; -Б 0,23 №65 кількістю 7 мішків по 30 штук; -100-150 0,18 №55 кількістю 2 мішка по 50 штук; -100-150 0,18 №60 кількістю 2 мішка по 50 штук; -100-150 0,18 №65 кількістю 2 мішка по 50 штук; -100-150 0,18 №70 кількістю 1 мішок по 50 штук; -D 0,40 №200 кількістю 93 мішка по 15 штук; -D 0,20 №110 кількістю 24 мішка по 20 штук; -D 0,36 №180 кількістю 233 мішка по 15 штук; -0,2x3 75x150 кількістю 24 мішка по 20 штук; -0,18 75x150 №32 кількістю 16 мішків по 50 штук; -0,36 75x150 №180 кількістю 34 мішка по 15 штук; -0,3 75x150 №75 кількістю 12 мішків по 20 штук; -0,3 75x150 №65 кількістю 19 мішків по 20 штук; -0,3 75x150 №55 кількістю 16 мішків по 20 штук; -0,3 75x150 №70 кількістю 9 мішків по 20 штук; -0,4 75x150 №250 кількістю 26 мішків по 20 штук; -0,2x3 75x150 №90 кількістю 1 мішок по 20 штук; -0,2x3 75x150 №110 кількістю 2 мішка по 20 штук; -D 0, 3 75x150 №50 кількістю 15 мішків по 20 штук. Згідно вказаного протоколу, також виявлено і вилучено 132 мішка з готовими сітками (з поплавками та грузилами), які згідно маркування мають таку кількість сіток: 39 мішків по 15 штук; 83 мішки по 44 штуки; 10 мішків по 50 штук. У відповідності до акту №1010 про прийом-передання товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 09.12.2016 року, слідчим В.І.Борисовим передано у вищезазначеній кількості вилучене під час обшуку майно на тимчасове зберігання до ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» (а.с.148, І том ц.с.). В подальшому, 12 грудня 2016 року старший слідчий СУ ГУНП в Одеській області Подиряко Х.В., за погодженням з прокурором відділу прокуратури Одеської області Місюрко С.В., звернулась до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси з клопотанням про накладення арешту на майно, що було вилучено 09.12.2016 р. під час проведення обшуку в контейнері № С 2-8, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За наслідком розгляду вказаного клопотання, слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси Дерус А.В. 21.12.2016 року постановлено ухвалу (справа № 522/6338/16-к), за безпосередньої участі у судовому засіданні слідчого Борисова В.І., якою у задоволенні клопотання слідчого від 12.12.2016 року про накладення арешту на вилучене при обшуку від 09.12.2016 майно, за адресою: [ADDRESS] , складсько-торгове приміщення № С 2-8, відмовлено, а вилучене при обшуку майно підлягає негайному поверненню [PERSON] або його повноваженим представникам (а.с. 25-30, І том ц.с.). Зазначено ухвалою також встановлено, що [PERSON] є належним власником вилученого під час обшуку від 09.12.2016 р. майна, зокрема сіткового полотна (делі) та готових сіток. Згідно Висновку № ED-2508-6-620/16 від 22.11.2016 року складеного судовим експертом Вольською Ольгою Володимирівною за результатами проведення товарознавчого експертного дослідження, представлені зразки сіткового полотна не є знаряддями лову, а саме мононитковими (волосінними) сітками. Відповідно до описової частини вказаного висновку, експертом досліджувалися зразки товарів, які відповідають маркуванню вилучених при обшуку сіткових полотен, що були відібрані за участю представника Одеської філії ТОВ «Судова незалежна експертиза України» у складсько-торговельному приміщенні № С2-8 за адресою: [ADDRESS] , у листопаді 2016 р. Зазначені обставини під час розгляду справи представниками відповідачів жодним чином не оспорювались та не спростовані. Згідно ст. 169 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України), тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту. Отже, зазначене майно є тимчасово вилученим відповідно до ст.ст. 167, 168 КПК України, і воно підлягає поверненню у випадку, якщо на нього не накладено арешт. Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2016 року та 27.12.2016 року стороною [PERSON] у відповідності до ст. 169 КПК України, вчинялися активні дії з повернення тимчасово вилученого майна, а саме були подані неодноразові звернення у виді заяв та клопотань до слідчого Борисова В.І., керівництва СУ ГУНП в Одеській області та до відповідних прокурорів (процесуальних керівників) в рамках кримінального провадження №12016160000000194 з приводу повернення вилученого майна (а.с. 134-139, І том ц.с). За наслідком залишення вказаних звернень без виконання, адвокат Пасконний А.О. , в інтересах володільця тимчасово вилученого майна - [PERSON] , звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, яке 09.12.2016 р. було вилучено під час проведення обшуку у складському-торговому приміщенні № С 2-8, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 29 грудня 2016 року слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси Івановим В.В., за наслідком розгляду вказаної скарги постановлено ухвалу, якою скаргу задоволено. Зобов`язано слідчого СУ ГУНП в Одеській області Борисова В.І та/або інших визначених у кримінальному проваджені № 12016160000000194 від 31.03.2016 р. слідчих, а також Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ШИПІНГОВА КОМПАНІЯ» (код ЄДРПОУ 35179715), негайно повернути [PERSON] або його повноважним представникам усе майно, яке було вилучене під час обшуку від 09.12.2016 р. у складсько-торговому приміщенні № С 2-8, яке слідчим зазначено як контейнер № С 2-8, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зокрема 1015 мішків із сітковим полотном (делі), а також 132 мішка з готовими сітками (з поплавками та грузилами), які, згідно маркування, мають таку кількість сіток: 39 мішків по 15 штук; 83 мішки по 44 штуки; 10 мішків по 50 штук, з зазначенням в ухвалі судді маркування про марку та кількість полотен в середині мішка(а.с. 31-33, І том ц.с). Згідно ч. 5 ст. 532 КПК України, ухвали слідчого судді та суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх проголошення. За приписами ч. 1 ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. Ухвала слідчого судді від 29.12.2016 року оскарженню не підлягає, а відтак набрала законної сили 29.12.2016 року та підлягає негайному виконанню. 12.01.2017 року відповідно до Акту № 1011 приймання-передачі ТМЦ на відповідальне зберігання, ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» (код ЄДРПОУ 35179715) повернуло слідчому Борисову В.І. отримане 09.12.2016 на відповідальне зберігання майно (а.с. 147, 149, І том ц.с). Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2017 року та 13.01.2017 року слідчим СУ ГУНП в Одеській області Борисовим В.І., за місцем фактичного знаходження майна: [ADDRESS] , вчинялися дії з виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Деруса А.В. (справа № 522/6338/16-к) та ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Іванова В.В. від 29.12.2016 (справа № 522/25304/16) щодо повернення вилученого при обшуку від 09.12.2016 року майна, про що були складені відповідні Акти приймання-передачі (повернення) (а.с. 42, 43, І том ц.с.). У відповідності до складених актів від 12.01.2017 року та від 13.01.2017 року [PERSON] прийнято 687 мішків та 235 мішків. Актом приймання-передачі (повернення) від 13.01.2017 року зафіксовано, що у зв`язку з невідповідністю змісту вказаному маркуванню, на складі ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» було залишено 237 мішків, з яких, один мішок відібрано викликаною оперативно-слідчою групою (слідчою Бризгіною Людмилою Юріївною ) та один мішок відібрано [PERSON] . Досліджуючи і спів ставляючи відомості про вилучений товар, які містяться у протоколі обшуку від 09.12.2016 року, відповідно до якого відбувалось фактичне вилучення належного позивачу майна згідно відображеної в протоколі специфікації, маркування та кількості кожної вилученої одиниці товару (а.с.35-41, І том ц.с.), в ухвалах слідчих суддів від 21.12.2016 року (справа №522/6338/16-к) (а.с.25-30, І том ц.с.) та від 29.12.2016 року (справа №522/25304/16) (а.с.31-33, І том ц.с.), відповідно до яких уповноважені службові особи відповідача ГУНП в Одеській області, зокрема слідчий Борисов В.І., зобов`язанні повернути вилучене майно згідно даних про специфікацію, маркування та кількість кожної одиниці товару зазначеної в протоколі обшуку від 09.12.2016 року; в порівнянні з отриманим [PERSON] у відповідності до специфікації, маркуванню та кількості кожної одиниці товару, які безпосередньо були внесені до Актів від 12.01.2017 та від 13.01.2017 (а.с.42, 43, І том ц.с.), що були складені під час проведення слідчим Борисовим В.І. дій з повернення вилученого в ході обшуку від 09.12.2016 року майна та підписані усіма присутніми при цьому особами, встановлено вірність проведеного позивачем розрахунку не повернутого майна, а саме фактичне не повернення уповноваженими службовими особами відповідача ГУНП в Одеській області позивачу [PERSON] 404 мішків відповідно до зазначеної в протоколі обшуку від 09.12.2016 року специфікації, маркування та кількості, а саме: Д 0,23 № 55 - у кількості 1 мішок; Д 0,30 № 65 - у кількості 1 мішок; Д 0,40 № 180 - у кількості 5 мішків; Д 0,15 № 55 - у кількості 3 мішка; Д 0,15 № 60 - у кількості 2 мішка; Д 0,15 № 100 - у кількості 1 мішок; Д 0,15 № 110 - у кількості 3 мішка; Д 0,15 № 120 - у кількості 3 мішка; Д 0,20 № 100 - у кількості 5 мішків; 0,25 № 30 - у кількості 4 мішків; 0,25 № 40 - у кількості 5 мішків; А 0,23 100-150 - у кількості 3 мішків; А 0,18 200х200 № 25 - у кількості 9 мішків; А 0,18 200х200 № 32 - у кількості 27 мішків; Д 0,23 100х150 № 60 - у кількості 7 мішків; Д 0,23 100х150 № 65 - у кількості 9 мішків; Д 0,15 200х200 № 22 - у кількості 26 мішків; Д 0,15 200х200 № 25 - у кількості 11 мішків; А 0,23 № 40 - у кількості 3 мішків; А 0,30 № 55 - у кількості 1 мішок; Д 0,23 № 50 - у кількості 20 мішків; Д 0,23 № 38 - у кількості 2 мішків; Д 0,23 № 45 - у кількості 13 мішків; Д 0,23 № 55 - у кількості 24 мішків; Д 0,36 № 200 - у кількості 1 мішок; Д 0,50 № 250 - у кількості 15 мішків; Б 0,23 № 35 - у кількості 1 мішок; Б 0,23 № 38 - у кількості 5 мішків; Б 0,23 № 55 - у кількості 40 мішків; 100х150 0,18 № 55 - у кількості 2 мішків; 100х150 0,18 № 60 - у кількості 2 мішків; 100х150 0,18 № 65 - у кількості 2 мішків; 100х150 0,18 № 70 - у кількості 1 мішок; Д 0,40 № 200 - у кількості 27 мішків; Д 0,20 № 110 - у кількості 24 мішка; Д 0,36 № 180 - у кількості 9 мішків; 0,2х3 75х150 № 120 - у кількості 21 мішок; 0,18 № 32 75х150 - у кількості 14 мішків; 0,36 75х150 №180 - у кількості 30 мішків; 0,3 75х150 № 75 - у кількості 9 мішків; 0,3 75х150 № 55 - у кількості 1 мішок; 0,3 75х150 № 70 - у кількості 6 мішків; 0,4 75х150 № 250 - у кількості 5 мішків; 0,2х3 75х150 № 110 - у кількості 1 мішок. Під час проведеного судом аналізу дослідження вказаних доказів, стороною позивача в розпорядження суду та інших учасників справи, для порівняння були наданні посвідченні належним чином копії вказаних документів. Будь яких заперечень з боку відповідачів, в тому числі й від представників ГУНП в Одеській області, щодо не відповідності вказаних в досліджених документах даних, в тому числі й в наданих для порівняння їх засвідчених копіях, за критерієм зазначеної в них специфікації, маркування та кількості кожної одиниці вилученого/повернутого товару не надходило, що дозволяє використовувати зазначені дані як встановлені судом обставини правильність й відповідність яких не оспорюються сторонами. У відповідності до вищевказаного акту від 13.01.2017 року підтверджено залишення на складах ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» 235 мішків, які [PERSON] , з огляду на встановлені обставини невідповідності змісту мішків вказаному маркуванню та їх ваги, одержувати відмовився. Згідно дослідженого судом протоколу огляду місця події від 13.01.2017, який було складено слідчою СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одеса Бризгіною Л.Ю., встановлено, що за повідомленням оператора «102», слідча прибула на місце та проводила огляд складського приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS] . За результатами проведеного огляду встановлені обставини не відповідності ваги 237 мішків з даними про вагу які були позначені на мішках. При відкритті 3 мішків виявлена не відповідність сіткового полотна зазначеному маркуванню на мішках. Для проведення можливого експертного дослідження слідчою Бризгіною Л.Ю. було вилучено один мішок (а.с. 57-59, ІІІ том ц.с.). З наданих суду стороною позивача пояснень вбачається, що з`явлення слідчої СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одеса Бризгіної Л.Ю., в місці повернення слідчим Борисовим В.І. тимчасово вилученого майна, пов`язано зі зробленим з боку [PERSON] телефонним повідомленням оператору «102» про факт виявленої ним розтрати майна в місці його відповідального зберігання, а тому з метою фіксування слідів виявленого злочину необхідно було проведення огляду місця події черговим підрозділом поліції до території обслуговування якого відноситься вул. Грушевського, 41 у м. Одесі, відомості про що, Малиновським ВП в м. Одеса, на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси, яка була постановлена за скаргою [PERSON] , були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017161470000212 від 27.01.2017за ознаками ч. 4 ст. 191 КК України (а.с. 60, ІІІ том ц.с.). За фактами наявності в діях службових осіб ГУНП в Одеській області ознак службових злочинів під час проведення обшуку та подальшого неналежного зберігання вилученого майна, зокрема встановленої невідповідності товару вилученому при обшуку від 09.12.2016, а також виявлення часткового зникнення вилученого майна за місцем його зберігання, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою [PERSON] були внесені відомості щодо вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 397, ч. 4 ст. 191 та ч. 2 ст. 367 КК України, кримінальні провадження за якими були об`єднанні в одне кримінальне провадження за №42016161160000034 від 29.12.2016 року, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінального провадження №42016161160000034 (а.с. 50-53, ІІІ том ц.с.) Відповідно до листа СУ ГУНП в Одеській області від 06.05.2019 №4/1-4992, за отриманням майна вилученого в ході обшуку приміщення №С 2-8, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] рекомендовано звернутися до ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» для узгодження можливості його отримання (а.с. 107, І том ц.с.). Згідно листа ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» від 19.06.2019 року за №б/н (а.с.110, 147, І том ц.с.), уся кількість одержаного 09.12.2016 року від слідчого СУ ГУНП в Одеській області Борисова В.І. майна на відповідальне зберігання ТОВ «Українська Шипінгова компанія», останньою була повернута слідчому Борисову В.І. 12.01.2017 року згідно акту № 1011 приймання передачі ТМЦ на відповідальне зберігання. Таким чином, з 12.01.2017 ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» не несе (не має) матеріальної відповідальності за збереження одержаного від слідчого Борисова В.І. на відповідальне зберігання вилученого у [PERSON] під час обшуку від 09.12.2016 майна, у тому числі 404 мішків відповідно до зазначеної у протоколі обшуку від 09.12.2016 специфікації, маркуванню та кількості, 237 (235) мішків з яких 13.01.2017 [PERSON] не були одержані. Разом з цим, відповідно до вказаного листа, ТОВ « Українська Шипінгова Компанія» повідомила, що в березні 2017 р. 235 мішків з вищевказаним товаром, слідчим СУ ГУНП в Одеській області Борисовим В.І. з території складу ТОВ «Українська Шипінгова Компанія», що розташований за адресою: [ADDRESS] , було самостійно вивезено. З березня 2017 р. на території приміщень та потужностей, якими володіє або користується ТОВ «Українська Шипінгова Компанія», вказане майно не знаходиться (не зберігається). Згідно листа СУ ГУНП в Одеській області від 12.08.2019 року за № 4/1-9821 (а.с.155, 156, І том ц.с.), складеного за підписом начальника відділу Яворської М., з метою з`ясування обставин вивезення слідчим у березні 2017 року з території складів ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» неповернутого [PERSON] майна, прокурором в порядку ст. 39 КПК України, надані вказівки. За результатами проведених процесуальних дій, слідчим будуть вжитті заходи щодо встановлення місця знаходження, забезпечення збереження майна та подальшого його повернення [PERSON] відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2016 року. Відповідно до листа прокуратури Одеської області від 09.10.2019 року за №04/2/4-6734-16 (290 вих.-19), під час проведення слідчими СУ ГУНП в Одеській області, згідно вказівок процесуального керівника, процесуальних дій у кримінальному провадженні №12016160000000194, встановлено, що вилучене у вказаному кримінальному провадженні майно відсутнє за місцем його зберігання та зникло за невстановлених обставин. У зв`язку з цим, прокуратурою області керівництву СУ ГУНП в Одеській області 09.10.2019 року направлено листа про вирішення питання щодо внесення за вказаним фактом відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України за вих. №04/2/4-6734-16 (а.с.222, І том ц.с.). 30.09.2019 року [PERSON] звернувся до прокуратури Одеської області, з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. У зв`язку з залишенням вказаної заяви поза увагою, адвокат Сойма Д.Д., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до слідчого судді зі скаргою про зобов`язання прокурора відділу прокуратури Одеської області, внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. За наслідком розгляду вказаної скарги, слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси Осіік Д.В. 23.10.2019 року постановлено ухвалу (справа № 522/16876/19), якою скаргу задоволено, зобов`язано уповноважених посадових осіб прокуратури Одеської області, виконати вимоги ст. 214 КПК України, а саме внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості викладені в заяві [PERSON] від 30.09.2019 р., про вчинення кримінального правопорушення, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. 29.10.2019 року на підставі вказаної ухвали слідчого судді, уповноваженими особами прокуратури Одеської області, відповідно до викладених у заяві [PERSON] від 30.09.2019 відомостей, про вчинення кримінального правопорушення працівниками СУ ГУНП в Одеській області, у вигляді незабезпечення належних умов для необхідного збереження вилученого при обшуку від 09.12.2016 майна, що призвело до їх зникнення та заподіяння шкоди, внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за № 42019160000000608 за ознаками ч. 2 ст. 367 КК України (а.с.10, ІІ том ц.с.). Відповідно до листа СУ ГУНП в Одеській області від 03.12.2019 року за №4/Г-3803, за порушення вимог п. 4 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580- VIII, ст.ст. 9, 168 КПК України, Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом № 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 та постанови КМУ від 19.12.2012 № 1104, що виразилося у неналежному виконанні службових обов`язків слідчого за фактом зникнення речових доказів у кримінальному провадженні № 12016160000000194 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, старший лейтенант поліції Борисов В.І. , старший слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області заслуговує притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак враховуючи, що останній має бездоганну поведінку та високі показники в роботі, вирішено суворо попередити про недопущення надалі порушень вимог кримінального процесуального законодавства України й нормативно правових актів і зняти розмір додаткової премії до грошового забезпечення строком на 1 місяць ( а.с.32, 33, ІІ том ц.с.). Також суд зазначає, що під час розгляду справи 17.09.2020 року судом було постановлено ухвалу, якою витребувано належним чином завірену копію вказаного службового розслідування, однак у відповідності до листа СУ ГУНП в Одеській області від 24.10.2020 року за №4/1-14051 повідомлено, що під час проведення службового розслідування за фактом не належного виконання службовими особами СУ ГУНП в Одеській області зобов`язання із забезпечення схоронності тимчасово вилученого у [PERSON] майна під час обшуку 09.12.2016 року, що призвело до його зникнення, було доручено відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Одеській області. Зазначеним листом одночасно повідомлено суд про неможливість подати витребувані докази, а саме належним чином завірені копії вказаного службового розслідування з підстав того, що на підставі Наказу ГУНП в Одеській області від 13.03.2020 року за №651, в слідчому управлінні ГУНП в Одеській області проводилось службове розслідування за фактом зникнення наряду з висновками службових розслідувань та службових перевірок відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Одеській області за 2019 рік (а.с.43, ІІІ том ц.с.). Натомість, до суду було надано засвідчену копію Висновку службового розслідування проведеного за фактом зникнення наряду з висновками службових розслідувань та службових перевірок відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Одеській області за 2019 рік, який було складено 05.05.2020 та затверджено начальником ГУНП в Одеській області 06.05.2020 року (а.с.214-220, ІІ том ц.с. ), під час дослідження якого судом встановлено наступне. Висновок містить інформацію про те, що СУ ГУНП в Одеській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016160000000194, відомості про яке 31.03.2016 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. До 19.06.2019 року, досудове розслідування здійснювалось старшим слідчим СУ ГУНП в Одеській області Борисовим В.І. У ході здійснення досудового розслідування 09.12.2016 року слідчим проведено санкціонований обшук в контейнері С2-8, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та вилучено мішки із сітковим полотном, і за актом приймання-передачі передано на відповідальне зберігання ТОВ «Українська Шипінгова Компанія». Однак, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2016 року відмовлено в задоволені клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене під час обшуку майно. 13.01.2017року слідчим забезпечено повернення [PERSON] тимчасово вилученого в нього під час обшуку майна, який частково його отримав, а іншу частину відмовився отримувати. У березні 2017 року залишок речових доказів із складських приміщень ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» переміщено на зберігання на складські приміщення ТОВ «Сігма Транс» за адресою: [ADDRESS] , де здійснено додатковий догляд та перерахунок залишку речових доказів й забезпечено їх зберігання. Через деякий час директор ТОВ «Сігма Транс» [PERSON] , під час здійснення огляду території, виявив відсутність речових доказів, які зберігались на вказаних складських приміщеннях. Слідчим здійснено виїзд до складського приміщення за адресою: [ADDRESS] , та встановлено факт відсутності речових доказів у вигляді мішків із сітковим полотном. Враховуючи викладене, начальник відділу СУ ГУНП в Одеській області Яворська М.В. звернулась до заступника начальника ГУНП в Одеській області - начальника слідчого управління Шайхета С.О. з рапортом щодо факту зникнення речових доказів у зазначеному кримінальному провадженні. Відповідно до ст.ст. 14, 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року № 893, пунктів 14, 15 розділу 6 Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 08.11.2015 № 83 (у редакції наказу Національної поліції України від 15.04.2017 № 361), призначено службове розслідування за вказаним фактом. Проведення службового розслідування доручено відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Одеській області, за результатами якого встановлено, що за порушення вимог п. 4 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580- VIII, ст.ст. 9, 168 КПК України, Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, та постанови КМУ від 19.12.2012 № 1104, що виразилося у неналежному виконанні службових обов`язків слідчого за фактом зникнення речових доказів у кримінальному провадженні № 12016160000000194 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, старший лейтенант поліції Борисов В.І. , старший слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області заслуговує притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак враховуючи, що останній має бездоганну поведінку та високі показники в роботі, вирішено суворо попередити про недопущення надалі порушень вимог кримінального процесуального законодавства України й нормативно - правових актів і зняти розмір додаткової премії до грошового забезпечення строком на 1 місяць (т. 2 а.с. № 214-220). Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.3 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.80 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, з урахуванням втрати матеріалів службового розслідування за фактом не належного виконання службовими особами СУ ГУНП в Одеській області зобов`язання із забезпечення схоронності тимчасово вилученого у [PERSON] майна під час обшуку 09.12.2016 року, що призвело до його зникнення, однак достатності в матеріалах справи відомостей про наслідки вказаного службового розслідування та підтверджені ГУНП в Одеській області стосовно нього обставини, зазначені у висновку від 05.05.2020 року, суд вважає висновок від 05.05.2020 року достатнім доказом підтверджуючим встановлення в діях слідчого Борисова В.І. ознак порушення вимог чинного законодавства (дисциплінарного проступку), що виразилося у зникненні речових доказів у кримінальному провадженні № 12016160000000194, а саме втрати частки вилучених у позивача [PERSON] мішків під час обшуку 09.12.2016 року. Відповідно до листа ТОВ «СІГМА ТРАНС» від 03.02.2020 року (а.с. № 124, ІІ том ц.с. ), вбачається, що будь яких угод (правочинів) з відповідального зберігання щодо привезених службовими особами ГУНП в Одеській області у 2017 році великої кількості мішків, ТОВ «СІГМА ТРАНС» не укладало. Будь яких дій з боку ТОВ «СІГМА ТРАНС» із забезпечення збереження привезеного службовими особами ГУНП в Одеській області у 2017 року вищевказаного майна, не вчинялося, оскільки такого обов`язку у ТОВ «СІГМА ТРАНС» не існувало. Приміщення в яке було поміщено привезене службовими особами ГУНП в Одеській області майно, було передано під повний контроль останніх, яке виключно ними закривалося та опечатувалося. Додаткових (запасних) ключів від дверей приміщення, де у 2017 року службовими особами ГУНП в Одеській області зберігалося майно, ТОВ «СІГМА ТРАНС» не мала. ТОВ «СІГМА ТРАНС» за зникле у 2017 року, зі складських приміщень розташованих за адресою: [ADDRESS] , вищевказане майно, матеріальної відповідальності не несе (а.с. 61, 62, ІІІ том ц.с.). 22 травня 2020 року СУ ГУНП в Одеській області, на підставі постанови прокурора про виділення матеріалів, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, кримінальне провадження № 12020160000000651, за фактом крадіжки майна у виді мішків із сітковим полотном зі складських приміщень, що за адресою: [ADDRESS] (а.с.63, ІІІ том ц.с.). Наразі, як вбачається з матеріалів справи, досудове розслідування за вищевказаними кримінальними провадженнями не закінчені. На підставі вищевикладеного, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, судом беззаперечно встановлено факт втрати, з підстав не збереження з боку ГУНП в Одеській області тимчасово вилученого майна у позивача під час обшуку від 09.12.2016 року. Стосовно 169 мішків з отриманих [PERSON] на підставі актів 12.01.2017 року та 13.01.2017 року вбачається, що вони не відповідають маркуванню і специфікації вилученим мішкам визначеним у протоколі обушку від 09.12.2016 року та визначеним поверненню в ухвалах слідчих суддів від 21.12.2016 року (справа №522/6338/16-к) та від 29.12.2016 року (справа №522/25304/16). У відповідності до листа ТОВ «Українська Шипінгова Компанія» підтверджено відсутність залишку будь-яких мішків, які були передані на тимчасове-зберігання, вилучені під час обшуку 09.12.2016 року. Аналізуючи дії органу досудового розслідування та його відношення до вилученого, в тому числі визнання останніми обов`язку з повернення (забезпечення збереження) вилученого майна, суд приходить до висновку, що вчинення протягом тривалого часу слідчими підрозділами відповідача ГУНП в Одеській області заходів зі встановлення місця знаходження 169 мішків, визначає відсутність обізнаності уповноважених службових осіб про фактичне місце перебування вказаного майна, що за вказаних підстав встановлює незабезпечення його належного збереження, а відтак свідчить про фактичне зникнення такого майна. За наслідком викладеного суд вважає доведеними належними доказами доводи сторони позивача про неповернення з боку ГУНП в Одеській області позивачеві [PERSON] вилученого під час обшуку 09.12.2016 року майна у виді 404 мішків (235+169), з підстав їх втрати, що в свою чергу з боку відповідачів не спростовано належними доказами у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України. Судом приймаються до уваги, наявні в матеріалах справи багаточисленні звернення позивача до органів Національної поліції, органів прокуратури (т. 2 а.с. № 3-16, № 51, 52, № 58-60, № 64-70, № 72,73, № 152-155, № 161-182, № 205, 206, т. 3 а.с. № 35-37), з приводу підстав не повернення [PERSON] усієї кількості вилученого майна під час обшуку 09.12.2016 року, які фактично є невиконаними, за наслідком чого суд приходить до висновку про наявність ознак ігнорування з боку відповідача ГУНП в Одеській області звернень позивача та наявності у останнього реальних перешкод в отриманні об`єктивної інформації про причини не повернення уповноваженими особами органу державної влади належного йому майна. Вищезазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Статтею 2 вказаного Закону визначено, що завданням поліції є, зокрема, надання поліцейських послуг у сферах охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави. Статтею 8 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України. Відповідно до частини 17 статті 3 КПК України, слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Засади кримінального провадження, передбачені Главою 2 КПК України, встановлюють, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, недоторканність права власності. Згідно ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Положеннями ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3), держава не втручається у здійснення власником права власності (ч. 6). За змістом статті 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення. Згідно зі статтею 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України згідно ч. 4 статті 168 КПК України. Відповідно до частини 2 статті 100 КПК України, речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Речові докази, за винятком документів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, повинні бути належним чином упаковані та опечатані. Спосіб упаковки повинен забезпечувати неможливість підміни або зміни вмісту без порушення її цілісності та схоронність вилучених (отриманих) речових доказів від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, завдяки яким вони мають доказове значення. Речові докази, в тому числі документи, які за своїми властивостями (габаритами, кількістю, вагою, об`ємом) не можуть зберігатися разом з матеріалами кримінального провадження, зберігаються у спеціальних приміщеннях органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що обладнані сейфами (металевими шафами), стелажами, оббитими металом дверима, ґратами на вікнах, охоронною та протипожежною сигналізацією (далі - обладнані приміщення), крім матеріальних носіїв секретної інформації, які передаються в установленому законом порядку на зберігання до режимно-секретного відділу органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ. У разі відсутності обладнаного приміщення виділяються спеціальні сейфи (металеві шафи) достатнього розміру (пункт 7 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасового вилученого майна під час кримінального провадження від 19 листопада 2012 року № 1104 (далі - Порядок № 1104). Пунктом 8 Порядку № 1104 встановлено, що відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, який здійснює таке провадження. Відповідальною за зберігання речових доказів в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі є посадова особа органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що призначається наказом керівника такого органу або слідчого підрозділу відповідно до повноважень (далі - відповідальна особа). Згідно із зазначеним наказом з числа посадових осіб органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, призначається також особа, яка заміщує відповідальну особу в разі її відпустки, відрядження чи тривалої відсутності з інших причин, та особа, в якої на відповідальному зберіганні знаходиться дублікат ключів від обладнаного приміщення чи спеціального сейфа. Згідно з пунктом 12 Порядку № 1104, передача на зберігання речових доказів, які за своїми властивостями повинні зберігатися в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі, здійснюється відразу після їх взяття на облік у книзі обліку. Відповідно до частини 1 статті 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути як найшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Отже, з аналізу вище вказаних вимог чинного законодавства, слід дійти висновку, що обов`язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та негайно повернути прямо передбачений чинним законодавством. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди правоохоронними органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п. 2 ст. 3 зазначеного Закону, у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянину відшкодовується (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Частиною 2 ст. 4 Закону передбачено, що майно, зазначене в пункті 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю (ч. 4 ст. 4 Закону). В абзацах 1, 2, 16 пункту 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення про застосування Закону № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до частини другої статті 4 Закону майно, зазначене в пункті 2 статті 3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. Пересилка або доставка майна проводиться також за рахунок цих органів. Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Зазначений правовий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 29.01.2020 року по справі № 201/18305/17-ц. У зазначеній постанові Верховний Суд також дійшов висновку, що позивачі мають право на відшкодування майнової шкоди за вилучене під час обшуку майно, оскільки вилучене майно не було повернуто внаслідок порушення правил зберігання такого майна та його подальшого викрадення. У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Отже, стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійсненні кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, Верховний Суд дійшов висновку, що заявник не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України, а регулюються нормами цивільного законодавства. Суд констатує, що безпосереднє встановлення відповідачем ГУНП в Одеській області факту відсутності тимчасово вилученого під час обшуку від 09.12.2016 майна, що підтверджує його втрату та викрадення, обов`язок зі збереження якого в силу приписів ч. 4 ст. 168 КПК України та Порядку затвердженого Постановою КМУ від 19.11.2012 № 1104, покладено на уповноважену на це службову особу ГУНП в Одеській області, як органу державної влади, визначає наявність протиправної бездіяльності в поведінці службових осіб органу державної влади (відповідача ГУНП в Одеській області), що завдало шкоди фізичній особі, яка підлягає відшкодуванню державою. Як зазначалось вище, позивач неодноразово звертався з приводу повернення усієї кількості вилученого майна до слідчих органів, на які покладений обов`язок з повернення усього вилученого, однак дотепер кількість вилученого під час обшуку майна (404 мішків), не повернута, будь яких рішень з цього питання відповідачем ГУНП в Одеській області не ухвалювалось. За таких обставин, зазначені дії свідчать про невиконання органом досудового розслідування обов`язку щодо повернення вилученого майна у позивача, проти чого уповноважені службові особи відповідача ГУНП в Одеській області жодного разу не заперечували. Наявними матеріалами беззаперечно підтверджується факт намагання сторони позивача повернути своє майно, що було вилучено під час обшуку. Це слідує з відповідей на відповідні звернення до підрозділів ГУНП в Одеській області від 06.05.2019 № 4/1-4992 (т. 1 а.с. № 107), від 12.08.2019 № 4/1-9821 (т. 1 а.с. № 155, 156), від 12.12.2019 № 4/1-14766 (т. 2 а.с. № 153), від 17.02.2020 № 4/С-34/аз (т. 2 а.с. № 164, 165), від 11.03.2020 № 4/С-72/аз (т. 2 а.с. № 169), від 16.03.2020 № 4/С-75/аз (т. 2 а.с. № 174), від 12.05.2020 № 4/1-5963 (т. 2 а.с. № 182), а також з відповіді прокуратури Одеської області стосовно звернень позивача до інших органів державної влади, зокрема до Офісу Президента України - лист від 06.12.2019 № 04/2/4-21320-19 (т. 2 а.с. № 69). Безпідставними є посилання представника ГУНП в Одеській області на те, що відмова позивача від певної частини майна та подальше поміщення його на відповідальне зберігання, за своєю суттю є свідомим волевиявленням власника, щодо належного йому майна, що без наявних правових підстав не може допускати втручання інших осіб чи органів. Тому у разі подальшого викрадення майна, ГУНП в Одеській області як орган не може відповідати за дії інших осіб, як відповідальних за зберігання майна, так і тих що викрали таке майно. Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, що підтверджується дослідженими у справі доказами, фактичне не отримання 13.01.2017 позивачем 235 мішків, було пов`язано з переданням [PERSON] майна, яке за своїми родовими та кількісними ознаками не відповідало саме тому майну, яке було вилучено під час обшуку від 09.12.2016 року, зокрема зміст вказаного товару не відповідав маркуванню, що підтверджується оглядом та зважуванням кожного мішку проведених слідчою СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одеса Бризгіною Л.Ю., про що було складено протокол огляду місця події від 13.01.2017 (т. 3 а.с. № 57-59). Таким чином спроби надати позивачу фактично не його майно, виключає існування у [PERSON] правових підстав щодо володіння, користування та розпорядження не його майном, що робить не можливим реалізацію волевиявлення відносно неналежного останньому майна, а відтак визначає юридичний факт не повернення слідчим СУ ГУНП в Одеській області Борисовим В.І. частини саме того майна, яке було вилучено під час обшуку. Також, встановлення вилученого під час обшуку майна за специфікацією та маркуванню в порівнянні з отриманим позивачем, підтверджує факт неотримання позивачем належних йому 169 мішків. Крім цього, фактичне переміщення у березні 2017 року вищевказаного майна, яке [PERSON] за вказаних причин відмовився отримати, до складів ТОВ «Сігма Транс», де за даними директора ТОВ «Сігма Транс» слідчим було проведено огляд переміщеного майна та його опечатано, що підтверджується постановою про виділення матеріалів від 22.05.2020 року та висновком від 05.05.2020 року, фактично підтверджує перебування вказаного майна у віданні та під безпосереднім контролем службових осіб ГУНП в Одеській області після 13.01.2017 та до моменту його втрати, що підтверджує неможливість у позивача будь-якого волевиявлення з вказаним майном та/або визначення його долі. Таким чином, безпосереднє визнання органом досудового розслідування факту зникнення у кримінальному провадженні № 12016160000000194, тимчасово вилученого у [PERSON] майна, обов`язки із забезпечення збереження якого ними жодного разу не заперечувалися, робить неспроможними доводи представника ГУНП в Одеській області в суді щодо відсутності у ГУНП в Одеській області юридичних підстав для відповідальності за зникле майно, у зв`язку із передачею такого майна його власнику. За таких підстав висновки представника ГУНП в Одеській області, що орган досудового розслідування на виконання ухвали слідчого судді передав тимчасово вилучене майно його власнику, внаслідок чого юридичні підстави для зберігання такого майна, зокрема вищевказаних 235 мішків, у відповідача ГУНП в Одеській області зникли, є безпідставними, а тому судом до уваги не приймаються. Розглядаючи цей спір, суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950р.), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999р.). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Анріш проти Франції" від 22.09.1994р., «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23.09.1982р.). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986р.). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014р. «East/West Alliance Limited» проти України» Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У пункті 67 рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011р. зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу. У цьому рішенні у п. 71 Суд зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, неповинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. У п. 74 рішення Суд зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі»), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Тошкуце та інші проти Румунії»). Відповідно до ст. 41 Конституції України і п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Вартість майна відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди (абз.18 п.14 Положення). Розмір матеріальної шкоди спричиненої позивачу, судом встановлено відповідно до Висновку №19-4655-4662 товарознавчої експертизи по визначенню вартості майна, складеного експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, в рамках цивільної справи №520/19533/19 за заявою позивача [PERSON] , в порядку ст 106 ЦПК України (а.с.118-132, І том ц.с.), відповідно до якого, загальна ринкова вартість товару (в т.ч. ПДВ), не повернутого [PERSON] (404 мішків) відповідно до специфікації, маркування та кількості одиниць в мішку, станом на момент проведення експертизи, а саме на серпень 2019, вказана в колонці № 9, таблиці № 2 додатку до Висновку, складає: 8 218 680 (вісім мільйонів двісті вісімнадцять тисяч шістсот вісімдесят) гривень. Під час оцінки доказів, судом враховується, що згідно зі ст.1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Згідно зі ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Заперечення представників відповідача ГУНП в Одеській області щодо висновків вказаної експертизи з посиланнями на неправильне застосування експертом методики оцінювання вартості вилученого майна та за відсутності погодження проведення зазначеної експертизи з іншими учасниками справи, судом до уваги не приймаються, оскільки висновок експерта становить самостійний засіб доказування, який з огляду на предмет спору та приписи ст. 81 ЦПК України визначає обов`язок сторони позивача у доведені розміру завданої майнової шкоди, яка позивачем була визначена згідно висновку експерта складеного на його замовлення, що узгоджується з приписами ст. 106 ЦПК України. Суд звертає увагу, що стороною відповідача ГУНП в Одеській області в обґрунтування заперечень проти висновку експерта не заявлялось жодного клопотання про призначення повторної або додаткової експертиз з визначення вартості вилученого під час обшуку майна, як і клопотання про виклик експерта для отримання пояснень. Висновок експерта є логічним, послідовним і містить опис та обґрунтування зроблених висновків, відповідей на поставлені питання та ґрунтується на дослідженні доказів, які містяться в матеріалах справи, експерт попереджений про кримінальну відповідальність, має фахову підготовку в даній області знань, у зв`язку із чим сумнівів у їх безсторонності у суду не виникає. За наслідком викладеного, суд приймає висновок товарознавчої експертизи № 19-4655-4662 від 28.08.2019, в якості належного і допустимого доказу. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в цій частині та вважає, що стягненню на користь позивача у відшкодування майнової шкоди, розмір якої визначено висновком вказаної експертизи, за неповернуте тимчасово вилучене під час обшуку майно, підлягає 8 218 680,00 грн. Судом також враховується, що держава, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою особою, службовою особою органу дізнання, попереднього (досудового)слідства, має право зворотної вимоги до цієї особи у разі встановлення в її діях складу злочину за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює в 1 000 000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Вимогами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до загальних підстав деліктної відповідальності при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди необхідно також встановлювати наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вину. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом ( STANKOV v. BUL-GARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року ). Позивач на завдання і визначення розміру моральної шкоди посилається на висновок експерта № ЕС-2521-4-1477.20 за результатами проведення судово-психологічної експертизи у цивільній справі №520/19533/19, за позовом [PERSON] , складеного 19.02.2020 року експертом Судової незалежної експертизи України. Вказаним висновком встановлено, що досліджена ним ситуація є психотравмуючою для [PERSON] , у нього є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли в наслідок безпідставного не повернення усієї кількості вилученого майна на протязі тривалого часу, вчинення службовими особами правоохоронного органу перешкод в отриманні повної, об`єктивної та правдивої інформації щодо місця встановлення, перебування не повернутого йому майна, а також умов й підстав не повернення усієї його кількості, заподіяння майнової шкоди у вигляді не повернення позивачу майна, згідно відомостей протоколу обшуку (404 мішків), яке станом на серпень 2019 становить суму 8 218 680 грн. [PERSON] поніс моральні страждання. Між моральними стражданнями [PERSON] та неправомірними діями службових осіб ГУНП в Одеській області є причинний зв`язок. На думку експерта справедливою сумою компенсації, яка є обґрунтованою існуванням внутрішніх (особистих) та зовнішніх (життєвих, соціальних) змін [PERSON] може становити еквівалент суми грошової компенсації за завдані страждання у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень (а.с.141-149, ІІ том ц.с.). Заперечення представників відповідача ГУНП в Одеській області щодо непогодження з висновками вказаної експертизи, з посиланням на некоректність поставлених перед експертом питань та відсутності їх погодження зі сторонами у справі, судом до уваги не приймаються, оскільки вказана експертиза проведена на замовлення позивача, висновок складено відповідно до вимог чинного законодавства, а з боку представників сторони відповідача будь яких клопотань з приводу необхідності призначення додаткової або повторної експертизи, не заявлялись, за наслідком чого вказаний висновок приймається судом в якості належного і допустимого доказу. Судом відхиляються посилання представників відповідачів стосовно відсутності у позивача наявності моральної шкоди, оскільки не підтверджені жодним доказом. Натомість, судом приймається, що розмір сум відшкодування моральної шкоди повинен відповідати вимогам розумності, виваженості та справедливості і не повинен призводити до збагачення потерпілого. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. В ході розгляду справи встановлено, що тривалий час (понад чотирьох років) позивач не може повернути вилучене у нього під час обшуку майно. Факт зникнення частини не повернутого позивачу майна, який мав місце у 2017 році, відповідачу ГУНП в Одеській області став відомий лише восени 2019 року, а відомості про викрадення вказаного майна до Єдиного реєстру досудових розслідувань і були внесені лише 22.05.2020, що свідчить про перенесені позивачем хвилювання, емоційні страждання на протязі тривалого часу, що обумовлено докладанням зусиль для повернення належного йому майна. Одночасно судом враховується, що позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження наслідків таких емоційних страждань, завданих психологічних страждань, звернення до спеціалістів та наявність негативних явищ, які вплинули на психічний стан особи, внаслідок перенесених хвилювань. При вищевикладених обставинах, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд вважає достатнім і справедливим визнати розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача в сумі 100 000,00 грн. Стосовно порядку стягнення коштів, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є відповідачі. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16). Згідно з Положенням про Державне казначейство, затвердженим постановою КМУ від 21.12.2005 року № 1232 Державне казначейство України є юридичною особою. Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст. 23 Бюджетного Кодексу України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України "Про державний бюджет України". Отже, відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", провадиться за рахунок коштів державного бюджету, тобто грошові суми відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що кошти у відшкодування матеріальної і моральної шкоди підлягають стягненню на користь позивача за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню з Державного бюджету України на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди підлягає - 8 218 680 грн., у відшкодування моральної шкоди - 100 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Питання щодо сплати чи відшкодування судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки судовий збір за цією категорією справи справленню не підлягає у відповідності до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір». З поданих до суду документів, судом встановлено, що позивачем понесені витрати з проведення експертиз, а саме 10 927,20 грн. за проведення судово-товарознавчої експертизи, за наслідком якої отримано висновок експерта №19-4655-4662 від 28.08.2019 року, що підтверджується квитанцією №0.0.1430201553.1 від 08.08.2019 року, та в сумі 10 000,00 грн. за проведення судово-психологічної експертизи, за наслідком якої видано висновок експерта №ЕС-2521-4-1477.20 від 19.02.2020 року, що підтверджується квитанцією №0.0.1601063567.1 від 31.01.2020 року, що в загальній сумі складає 20927,20 грн. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, а саме у відсотковому відношенні у розмірі 90,23 % від заявлених вимог (8318680,00*100%/9218680=90,23%), стягненню на користь позивача у відшкодування судових витрат понесених за проведення судових експертиз підлягає 18882,61 грн. (20927,20*90,23/100%=18882,61).

Outcome: partial