Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та ПАТ "Українська транспортна страхова компанія" про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача [PERSON], належний [PERSON] автомобіль отримав механічні пошкодження, а [PERSON] та [PERSON], які знаходились в цьому автомобіля в якості пасажирів, отримали тілесні ушкодження. Розмір матеріального збитку, який був завданий пошкодженням автомобіля та витратами на лікування становить 96 869 грн. 84 коп., з яких зі ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" в межах ліміту відповідальності позивачі просили стягнути 50 626 грн. 64 коп., а решту 46 243 грн. 20 коп. з винної особи - [PERSON] Також позивачі просили стягнути на їх користь завдану моральну шкоду в таких розмірах - з [PERSON] на користь [PERSON] - 10 000 грн., а з ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" на користь [PERSON] та [PERSON] - по 5000 грн. кожній. Визначаючи розмір морального відшкодування в зазначених сумах позивачі послались на глибину моральних та фізичних страждань у зв'язку із пошкодженням майна, отриманими тілесними ушкодженнями та вимушеними змінами у їх житті. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 квітня 2014 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2000 грн. моральної шкоди, з ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" 35 651 грн. 58 коп. страхового відшкодування, 500 грн. за послуги евакуатора, вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду, як таке, що не відповідає дійсним обставинам справи та постановлене з порушенням норм процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт посилається на те, що в рішенні суду не відображено мотивів відмови в задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] матеріальної шкоди. Також апелянт не погоджується із відмовою суду у відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих [PERSON] та [PERSON] Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 березня 2013 року на 11 км. автодороги Чернігів-Пакуль-КПП „Славутич" сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля „Кіа", державний номерний знак [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON], та автомобіля „Рено", державний номерний знак [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON], внаслідок чого належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження, а пасажири [PERSON] та [PERSON], які перебували в салоні цього автомобіля отримали тілесні ушкодження. Постановою старшого слідчого Чернігівського РВ УМВС України в Чернігівській області від 10.05.2013 року та постановою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2013 року винним у скоєнні ДТП визнано [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" на умовах полісу обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 03.04.2012 року строком дії до 03.04.2013 року включно (а.с.80). Відповідно до правил ч.4 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені постановою у справі про адміністративне правопорушення, що набрало законної сили мають бути обов»язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки та не потребують доказування при розгляді справи. Отже, було встановлено, що саме з вини відповідача [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортному засобу [PERSON] були спричинені механічні пошкодження, а [PERSON] і [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження. Правовідносини у сфері обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ", що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров»ю та майну потерпілих під час експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до ст. 22 цього Закону при настанні страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. В матеріалах справи мається висновок експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 24 травня 2013 року, згідно з яким вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу деталей транспортного засобу „Кіа", що належить позивачу, становить 162 302 грн. 43 коп. Цим же висновком визначено, що вартість матеріально збитку, завданого власнику автомобіля „Кіа", тобто [PERSON], прийнята рівною ринковій вартості транспортного засобу на момент ДТП і становить 94 467 грн. 20 коп. (а.с.82-85). Таким чином, у даному випадку відповідальність по виплаті відшкодування в межах лімітів відповідальності покладена на ПАТ „Українська транспортна страхова компанія", яке зобов'язано у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату третій особі, якій було заподіяно шкоду. Позивач [PERSON] до суду заявив вимоги про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП без визнання автомобіля фізично знищеним. Відповідно до положень ст. 30 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Згідно висновку № 208 експертного автотоварознавчого дослідження від 24 травня 2013 року вартість ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля „Кіа" перевищує вартість цього ж транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно аварійного сертифікату № 38/08/13 про оцінку вартості аварійно пошкодженого колісного транспортного засобу, складеного аварійним комісаром у відповідності до вимог ст. 30 Закону України» Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", вартість пошкодженого автомобіля на момент ДТП становить 88 640 грн., а вартість аварійно пошкодженого транспортного засобу - 52 478 грн. 42 коп. Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що в даному випадку розмір страхового відшкодування становить 35 651 грн. 58 коп. і зазначену суму належить стягнути з ПАТ „Українська транспортна страхова компанія", оскільки дана сума не перевищує ліміту відповідальності товариства. Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення зі страховика на користь позивачів понесених ними витрат на діагностику, лікування, а також моральної шкоди, то апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до умов договору обов'язкового страхування №АВ/2737777282 та ст.ст. 9, 22, 23 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, яка діяла на момент укладення полісу страхування), обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000 гривень на одного потерпілого. Обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 000 гривень на одного потерпілого. Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України та вказаного Закону. Згідно з положеннями ст. 23 України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана: з лікуванням та діагностикою потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим; із смертю потерпілого. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Матеріалами справи підтверджено, що внаслідок ДТП позивачі [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження (а.с.20, 19). В результаті отриманих тілесних ушкоджень, потерпіла [PERSON] перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з 18 березня 2013 року по 29 березня 2013 року (а.с.31-33). Потерпіла [PERSON] у зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями також була тимчасово непрацездатна, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.35). Відповідно до ст. 24 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв»язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обгрунтованно витрати, які пов»язані з лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров»я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтвердженні документально відповідним медичним закладом. Отже, відповідач ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" повинна сплатити потерпілим [PERSON] та [PERSON] понесені ними витрати на лікування за умови наданих доказів для підтвердження витрат на лікування. Апеляційним судом встановлено, що витрати на лікування позивача [PERSON], що підтверджені лікарськими призначеннями та чеками, складають 79 грн. 04 коп. (вартість призначених препаратів нимесил, серрата, траумель с) (а.с. 33,36,39). Додаткові витрати на лікування [PERSON] складаються 20 грн. - діагностика, вартість придбаної рентген плівки (а.с.38). З огляду на викладене та враховуючи положення ст.23 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з відповідача ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" слід стягнути вартість лікування [PERSON] в сумі 79 грн. 04 коп. та вартість додаткових витрат на діагностику [PERSON] в сумі 20 грн. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про стягнення на їх користь з ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" моральної шкоди, виходив з того, до страхова компанія не спричинила позивачам моральних чи фізичних страждань. Даний висновок суду суперечить зазначеним вище нормам Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з якими на страховика покладений обов'язок в межах ліміту відповідальності відшкодувати потерпілим шкоду, заподіяну життю та здоров'ю, в тому числі і моральну шкоду. Апеляційний суд, враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", вимоги розумності, справедливості та виваженості, обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивачів, приходить до висновку про необхідність відшкодування потерпілим [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди по 2500 грн. кожній, яку необхідно стягнути з ПАТ „Українська транспортна страхова компанія". Щодо стягнутої на користь [PERSON] моральної шкоди, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України при постановленні нового рішення апеляційний суд змінює розподіл судових витрат. Позивачі [PERSON] та [PERSON] звільнені від сплати судового збору (а.с.8), позивачем [PERSON] сплачено при зверненні до суду першої інстанції - 229 грн. 40 коп., хоча, з врахуванням задоволених позовних вимог, судовий збір повинен був становити 362 грн. 51 коп. (1 % від загальної суми матеріальної шкоди, стягнутої з обох відповідачів (35730,62 +520) та 229 грн. 40 коп. в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, з врахуванням подання позову 24.10.2013 року (а.с. 42). Таким чином, з ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 166 грн. 87 коп. судового збору, з відповідача [PERSON] - 62 грн. 53 коп. Крім того, з ПАТ „Українська транспортна страхова компанія" на користь держави підлягає стягненню недоплачена сума судового збору - 305 грн. 16 коп., а з відповідача [PERSON] - 57 грн. 35 коп.

Outcome: partial