Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що він та [PERSON] являються співвласниками домогосподарства, яке знаходиться за адресою м. Чернівці вул. Бориспільська, 46 на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 1989р., яке видано Чернівецьким міським житловим управлінням та на підставі договору дарування від 08 лютого 1989р. № 1-316. Відповідно до вищезазначених правовстановлюючих документів [PERSON] належить - 3/5 частки домоволодіння, а йому - 2/5 частки домоволодіння. Стверджує, що земельна ділянка №46 по вулиці Бориспільській у місті Чернівці, на якій знаходяться домоволодіння та господарські споруди загальною площею 1192 квадратних метри, згідно рішення МВК № 1297 від 04.12.1953р. закріплена за [PERSON], а залишок 699 квадратних метри надано у користування на підставі рішення МВК № 20/1 від 04.01.1980р. [PERSON] померла 12 квітня 1996р. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/5 частки домогосподарства, що знаходиться по вулиці Бориспільській №46 у місті Чернівці. Додає, що він та відповідачка - [PERSON] являються єдиними спадкоємицями майна померлої на підставі заповіту, якій був посвідчений державним нотаріусом Першої Чернівецької нотаріальної контори 23 листопада 1988р. У вересні 2015року звернувся до Першої Чернівецької нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав і 17 вересня 2015року була сформована спадкова справа № 607/2015 але отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виявилось не можливим, оскільки відсутність належним чином зареєстрованих правовстановлюючих документів на майно померлої унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та на підставі п. 4.15, 4.18 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» державним нотаріусом Першої чернівецької нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 вересня 2015 року №1842/02-31. Оскільки житлові будинки і господарські будівлі та споруди були збудовані до 01.07.2004 року, то державна реєстрація прав на них не була обов'язковою, а відтак виникнення права власності на них не залежить від державної реєстрації. На підставі вищевикладеного, просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті 12 квітня 1996 року [PERSON] на спадкове майно, а саме: -житловий будинок літера «Ж» загальною площею 33,90 кв.м., з них житлова площа 20,60 кв.м., якій включає в себе «1-1» - коридор площею 4, 90 кв.м., «1-2» - кімнату площею 20,60 кв.м., кухню «1-3» площею 8,40 кв.м.; -житловий будинок літера «К» загальною площею 74,40 кв.м., з них житлова площа 53,50 кв.м., якій включає в себе «1-1» - коридор площею 11,70 кв.м., «1-2» - кімнату площею 19,10 кв.м., «1-3» - кімнату площею 8,60 кв.м., кухню «1-4» площею 9,50 кв.м., «1-5» - кімнату площею 12,90 кв.м., «1-6» - кімнату площею 12,90 кв.м.; - гараж літера «Д»; котельня літера «З»; вбиральня літера «М», сарай літера «Л», «Н», «О»; літня кухня літера «П», погріб літера «Пг», колодязь № 1, огорожа №2-4 та вимощення «І». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав , крім того, надав письмове пояснення по справі, згідно якого враховуючи той факт, що після спадкування 3/5 ідеальних часток домогосподарства позивач набуває право власності на все домоволодіння, що знаходиться по вулиці Бориспільській, 46 у місті Чернівці, а також те, що в натурі частки не були виділені, на даний час не має можливості визначити, які саме приміщення та споруди належать позивачу , як співвласнику, а які належали спадкодавцю, що в свою чергу виявить неможливим здійснити в подальшому реєстрацію майнових прав у відповідному державному органі реєстрації нерухомих прав. А тому, вважає, що права власності на домогосподарство по вулиці Бориспільській, 46 у місті Чернівці необхідно визнати за позивачем вцілому, як єдиним спадкоємцем та співвласником нерухомого майна, оскільки відповідачка [PERSON] відмовилась від спадкування частки майна померлої. В судове засідання відповідачка не з»явилася, надавши суду заяву про визнання позову. В судове засідання представник ЧМР не зявився, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Надав суду заяву про визнання позову. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачами, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного: За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками домогосподарства, яке знаходиться за адресою м. Чернівці вул. Бориспільська, 46 на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 1989р., яке видано Чернівецьким міським житловим управлінням та на підставі договору дарування від 08 лютого 1989р. № 1-316. Відповідно до вищезазначених правовстановлюючих документів [PERSON] належить - 3/5 частки домоволодіння, а [PERSON] - 2/5 частки домоволодіння. Відповідно до ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України, закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 328 ЦК України, передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спільна часткова власність сторін складається із наступних об'єктів, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вулиці Бориспільській № 46 у місті Чернівці № 5136 , виготовлений станом на 08 вересня 2015р.: -житловий будинок літера «Ж» загальною площею 33,90 кв.м., з них житлова площа 20,60 кв.м., якій включає в себе «1-1» - коридор площею 4, 90 кв.м., «1-2» - кімнату площею 20,60 кв.м., кухню «1-3» площею 8,40 кв.м.; -житловий будинок літера «К» загальною площею 74,40 кв.м., з них житлова площа 53,50 кв.м., якій включає в себе «1-І» - коридор площею 11,70 кв.м., «1- 2» - кімнату площею 19,10 кв.м., «1-3» - кімнату площею 8,60 кв.м., кухню «1- 4» площею 9,50 кв.м., «1-5» - кімнату площею 12,90 кв.м., «1-6» - кімнату площею 12,90 кв.м.; -гараж літера «Д»; котельня літера «З»; вбиральня літера «М», сарай літера «Л»,«Н», «О»; літня кухня літера «П», погріб літера «Пг», колодязь № 1, огорожа №2-4 та вимощення «І»./а.с. 20-30/. Відповідно до положення ч. 1 ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). [PERSON] померла 12 квітня 1996р. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/5 частки домогосподарства, що знаходиться по вулиці Бориспільській №46 у місті Чернівці. На підставі заповіту, якій був посвідчений державним нотаріусом Першої Чернівецької нотаріальної контори 23 листопада 1988р. /а.с. 16/ - [PERSON] та [PERSON] являються єдиними спадкоємцями майна померлої. У вересні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернувся до Першої Чернівецької нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав на згадане майно але отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виявилось не можливим, оскільки відсутність належним чином зареєстрованих правовстановлюючих документів на майно померлої унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та на підставі п. 4.15, 4.18 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» державним нотаріусом Першої чернівецької нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 вересня 2015 року №1842/02-31. Частиною ч. 1 ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на\~\~спадкування почергово. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов»язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно п.23 Постанови Пленуму від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», наявність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З такими вимогами особа може звернутися до суду лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат»: «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову».\~\~ Частина 1 статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є\~\~право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позивач вказує, що спірне майно було збудоване до 01.07.2004 року, тому державна реєстрація права власності на них не була обов» язкова. Відповідно до ч. 3 ст. 3\~Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного\~Закону\~, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як\~Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приймаючи визнання позову відповідачами та те, що у відповідності до норм ст. ст. 1268-1270 ЦК України позивач здійснив своє право на спадкування, а тому визнання права власності за ним на спірне майно не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved