Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати недійсним заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу 28 серпня 2014 року. Крім того, просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 03 листопада 2015 року помер його рідний брат [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями в с.Берестя по вул.Миру,31 Дубровицького району. 02 грудня 2015 року він звернувся до Дубровицької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого була зареєстрована спадкова справа. Однак, при зверненні із вказаною заявою, йому стало відомо, що брат склав заповіт на випадок своєї смерті на користь онука [PERSON] Даний заповіт посвідчений 28 серпня 2014 року нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу. Однак даний заповіт він вважає недійсним, оскільки в момент складання братом заповіту, останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки з 24 березня 1989 року по день смерті знаходився на лікуванні в КЗ "Обласна психіатрична лікарня" в с.Орлівка Сарненського району Рівненської області з діагнозом F-20.00, що згідно Міжнародної класифікації хвороб значиться як параноїдна шизофренія. Отже на день посвідчення заповіту, а саме 28 серпня 2014 року, брат хворів тяжким психічним захворюванням, а тому оспорюваний заповіт було складено у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач та його представник - адвокат [PERSON] позов не визнали та просили відмовити у повному обсязі вказавши на слідуюче. Відповідно до ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Твердження позивача про те, що його брат в момент вчинення правочину, а саме складання ним заповіту, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, не відповідає дійсності і це не підтверджується ніякими доказами по справі. Дане твердження ґрунтується виключно на словах. Позивач не являється ні експертом, ні спеціалістом в галузі психіатрії, а тому не може робити висновки про те, що [PERSON] в момент складання ним заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до норм ЦК україни, особа може бути визнана недієздатною лише судом. Однак, за час свого життя спадкодавець [PERSON] недієздатним судом визнаний не був. Вказаний факт підтверджує і сам позивач у своїй заяві. Крім того, у заповіті [PERSON], крім власноручного підпису і власноручного напису свого прізвища, імені та по батькові, міститься також власноручний напис заповідача, що заповіт прочитаний їм вголос та підписаний. Тому, враховуючи рукописний текст заповідача в даному заповіті, можна зробити висновок про те, що [PERSON] не перебував у незвичайному стані. Із довідки, виданої психіатричною лікарнею с.Орлівка Сарненського району 04 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] 28 серпня 2014 року психотропних препаратів не отримував. Тому рахують, що немає сумнівів в тому, що спадкодавець [PERSON] в момент складання їм заповіту усвідомлював значення своїх дій, щодо призначення відповідача [PERSON] спадкоємцем, а тому міг керувати ними. Окрім цього зазначають, що волевиявлення заповідача про позбавлення права на спадкування свого брата, тобто позивача по справі, було вільним і відповідало його внутрішній волі. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. [PERSON] свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №181992 (а.с.4) [PERSON] помер 03 листопада 2015 року, про що складено відповідний актовий запис №38. Як вбачається з матеріалів справи, при житті [PERSON] на випадок своєї зробив розпорядження у вигляді заповіту, який все своє майно рухоме і нерухоме, де б воно не знаходилось і з чого воно не складалося б, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому і на він за законом матиме право, в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями на присадибній земельній ділянці, розташований за адресою: с.Берестя вул.Миру, буд. №31 Дубровицького району Рівненської області заповів своєму внуку [PERSON] (а.с.9). Вказаний заповіт посвідчений 28 серпня 2014 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №940. Позивач у своїй позовній заяві та у судовому засіданні стверджує, що у його брата [PERSON] було тяжке психічне захворювання, а саме параноїдна шизофренія, яке істотно впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Оскільки заповіт за своїм характером та змістом є одностороннім правочином, то до нього повинні застосовуватися правові наслідки недодержання сторонами (стороною) при вчиненні правочину вимог закону. Законодавство України встановлює презумпцію психічного здоров'я людини. Відповідно до ст.3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Стаття 1 зазначеного Закону визначає психічний розлад як розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню діяльність, свій психічний стан і поведінку. На підтвердження того, що померлий брат [PERSON] хворів психічним захворюванням та знаходився на лікуванні в обласній психіатричній лікарні, позивачем було долучено довідку №114, яка видана 19.05.2016 року КП "Обласна психіатрична лікарня" с.Орлівка (а.с.7). Крім цього, у судовому засіданні позивач наголосив на тому, що факт недієздатності померлого брата та факт наявності у нього психічного захворювання підтверджується, на його думку, ухвалою Народного суду Дубровицького району Ровенської області від 16 січня 1984 року, яка наявна у матеріалах справи. Однак, як вбачається із зазначеної вище ухвали суду (а.с.12) [PERSON] застосовано примусове лікування від душевного захворювання стаціонарно, в установах обласної психіатричної лікарні загального типу в м.Острозі Ровенської області. Суд звертає у вагу на те, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України (ч.2 ст.39 ЦК України). [PERSON] 2 Розділу ІV заява про визнання фізичної особи недієздатною розглядається у порядку окремого провадження та при наявності достатніх підстав, з ухваленням рішення, після набрання яким законної сили, така особа вважається недієздатною. Таке рішення суду позивачем не надано у зв'язку з тим, що воно не існує. Зважаючи на наведене, суд не бере до уваги, як доказ недієздатності померлого [PERSON], ухвалу Народного суду Дубровицького району Ровенської області від 16 січня 1984 року. Як передбачено п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Крім того, Пленум Верховного Суду України у п.18 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" також зазначив, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Однак, незважаючи на те, що позивачем додана довідка лікувальної установи з діагнозом померлого [PERSON], однак такий документ не підтверджує нездатність померлого усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Крім того, з довідки №200 від 04.07.2016 року, виданої КЗ "Обласна психіатрична лікарня" с.Орлівка (а.с.23) слідує, що 28 серпня 2016 року (тобто на день складання оскаржуваного заповіту) [PERSON] психотропних препаратів не отримував. Отже, зважаючи на вимоги законодавства, лише посмертна судово-психіатричну експертиза є належним доказом психічного стану заповідача в момент складання заповіту. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач вказував, що буде наполягати на проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи, однак будь-яких клопотань такого роду під час розгляду справи не заявляв, незважаючи на те, що законодавець вказує, що ініціатива проведення експертизи має виходити від сторони по справі, а не від суду. Незважаючи на те, що жоден з доказів за процесуальним законом не повинен мати вирішального значення для вирішення справи і прийняття рішення, для суду, який не має спеціальних знань та повноважень, для визначення психічного стану особи, фактично вирішальний доказ для правильного вирішення справи по суті є в даному випадку посмертна судово-психіатрична експертиза. Зі змісту статтей 10, 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи те, що у ході судового розгляду справи позивачем не подано належних та допустимих доказів щодо підтвердження психічного стану померлого [PERSON], тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed