Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина за законом. На підставі її заяви про прийняття спадщини 27.03.2019 року заведено спадкову справу №57/2019, що підтверджується інформаційним листом від 25.06.2020 року за №631/02-14. Спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав її батьку - [PERSON] , померлому [INFO] , згідно запису в погосподарській книзі №6 за 2016-2020 року, особовий рахунок № [NUMBER] . Спадщину після смерті батька прийняла мати - [PERSON] . Про те, що [PERSON] та [PERSON] були її батьками свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 10.02.1966 року. 25.06.2020 року звернувшись до Коростенської районної державної нотаріальної контори із заявою щодо оформлення спадкових прав після смерті матері [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та отримання відповідного свідоцтва отримала відмову нотаріуса, яка мотивована відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок. Рішенням суду просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок із надвірними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] , який належав її матері [PERSON] , померлій [INFO] , яка прийняла та не оформила за життя своїх спадкових прав на спадкове майно після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Сторони письмово повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутності. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що [INFO] у віці 64 роки в с.Щорсівка, Коростенського району, Житомирської області помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 7.10.2002 року. З довідки Ушомирської сільської ради №69/02-26 від 14.02.2020 року слідує, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] , згідно запису в погосподарській книзі №6 особовий рахунок № [NUMBER] (рік побудування 1968). Зі змісту довідки Ушомирської сільської ради №116/02-26 від 26.03.2019 року, яка наявна в матеріалах спадкової справи №57/2019 року, слідує, що на момент смерті [PERSON] з ним за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала дружина - [PERSON] , 1937 року народження. Статтями 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, наявні в справі документи містять інформацію про прийняття [PERSON] спадщини після смерті чоловіка [PERSON] на підставі ст.549 ЦК УРСР (в ред.1963 року). Про те, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] видане 24.06.1962 року. Отже, спадкодавець позивача [PERSON] є такою, що прийняла спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] після смерті свого чоловіка [PERSON] на підставі вищенаведених норм Закону. [INFO] [PERSON] померла у віці 81 рік в с.Білошиці Коростенського району, Житомирської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 7.12.2018 року. З довідки №115/02-26 від 26.03.2019 року слідує, що [PERSON] на день смерті, тобто станом на [INFO] , була зареєстрована і проживала одна в [ADDRESS] . Позивач, як дочка померлої [PERSON] , є спадкоємцем першої черги по закону, що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10.02.1966 року. Дане свідоцтво видано на російській мові. Зміна прізвища позивача відбулась при укладенні шлюбу, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане 14.11.1987 року. Щодо ім`я [PERSON] , [PERSON] в справі наявний експертний висновок з якого слідує, що вказане чоловіче ім`я є ідентичним та становить одну й ту ж форму імені по батькові. Частиною 1 ст. 1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно вимог частини 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи слідує, що після смерті [PERSON] за заявою дочки [PERSON] про прийняття спадщини заведено спадкову справу №57/2019, але свідоцтво про право на спадщину не видано. Одночасно зазначено, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа не заводилась, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (відмову від спадщини) спадкоємці не звертались. З листа №631/02-14 від 25.06.2020 року слідує, що свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] позивачу не може бути видано, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно, тому для вирішення даного питання рекомендовано звернутись до суду. З матеріалів справи слідує, що державна реєстрація права власності на будинок не проводилась. Інвентаризація будинку проведена ФОП [PERSON] 24.02.2020 року. На час розгляду справи можливість державної реєстрації права власності за спадкодавцем втрачена, що перешкоджає позивачу реалізувати свої спадкові права. З роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у Інформаційному листі від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" слідує, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи те, що позивачем надано суду лист нотаріуса, яким відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину і надано роз`яснення щодо підстав відмови, чим позивач підтвердила неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved