Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

14.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся з позовної заявою в Корабельний районний суд міста Миколаєва до відповідача [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з відповідачем [PERSON], він перебував в шлюбі, який було зареєстровано 09.08.1997 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 305. Шлюб було розірвано рішенням за № 2-2702/2010 року Корабельного районного суду м. Миколаєва, яке набуло законної сили 05.01.2011 року. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем. За час шлюбу сторони по справі придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно, тобто квартира була придбана сторонами на спільні кошти подружжя та за кошти отримані позивачем від продажу особистої власності - однокімнатної квартири, яка знаходилася за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу відповідач проживає за адресою: [ADDRESS], а позивач залишився проживати в спірній квартирі, проте між сторонами на теперішній час не досягнуто домовленості щодо розподілу сумісно нажитого майна - квартири. Саме на цій підставі позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його представник, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили факти наведені в позові, просили про задоволення позову. Додатково позивач пояснив, що будучи в шлюбі з відповідачем, при покупці квартири, не замислювався про розірвання шлюбу, а тому не заперечував проти оформлення спірної квартири на відповідача. Також додав, що ініціатором розірвання шлюбу була саме відповідач, яка за особистим бажанням покинула спірну квартиру. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала, що квартира була придбана на сумісні кошти подружжя та особисті кошти позивача з продажу квартири, яка належала йому на праві власності, однак заперечувала проти задоволення позову про визнання права власності на 1/2 частину квартири в спільному майні подружжя, посилаючись на те, що позивач відмовляється відразу сплатити їй усю вартість її частки квартири. Суд, заслухавши сторін по справі, дослідивши письмові докази, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що з відповідачем за позовом [PERSON] (уродженою [PERSON]), позивач [PERSON] перебував в шлюбі, який був зареєстровано 09.08.1997 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 305. Шлюб було розірвано на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва за № 2-2702/2010 року, яке набуло законної сили 05.01.2011 року. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем по справі. За час шлюбу сторони по справі придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно, тобто квартира була придбана сторонами на спільні кошти подружжя та за кошти отримані позивачем від продажу особистої власності - однокімнатної квартири, яка знаходилася за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу відповідач проживає за адресою: [ADDRESS], а позивач залишився проживати в спірній квартирі, проте між сторонами на теперішній час не досягнуто домовленості щодо розподілу сумісно нажитого майна - квартири. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана сторонами по справі на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Кзленок С.І., реєстровий № 469, в подальшому зареєстрованого 23.03.2000 року в Миколаївському БТІ за реєстровим № 7025 в реєстровій книзі № 149. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу власником квартири є відповідач по справі [PERSON]. Особовий рахунок на квартиру відкритий на ім"я відповідача. Проте оплату усіх комунальних платежів та поточний ремонт спірної квартири здійснює позивач, що і було підтверджено в судовому засіданні та не заперечувалося відповідачем. Відповідно до довідки КП ДЄЗ "Корабел" м. Миколаєва № 3010 від 24.10.2017 року в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 17.04.2000 року і до теперішнього часу: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно ст. 60 СК України, майно набуте подружжям у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, виховання дітей, хвороба чи інш.) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 61 СК України вбачається, що об"єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 " Про приктику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та розподілу спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя можуть вважатися: квартири, житлові та садові будинки, земельні ділянки та інш. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В судовому засіданні достовірно встановлено, що домовленості між сторонами не досягнуто. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні достовірно встановлено, що шлюбний договір між сторонами не укладався. Також з ч. 3 статті 368 ЦК України вбачається, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином, суд вважає доведеною та обґрунтованою позовну вимогу позивача про поділ майна подружжя в рівних частках. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а доводи відповідача суд не приймає до уваги у зв"язку із безпідставністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК Украни, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved