Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Прокурор звернувся із вказаним позовом, обґрунтовуючи який зазначив, що Бориспільською міжрайонною прокуратурою під час проведення перевірки законності розпорядження органами виконавчої влади та місцевого самоврядування землями на території Бориспільського району встановлено наступне. На підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №1257 від 26.10.06 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, взамін сертифіката на право на земельну частку (пай), гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Великоолександрівської сільської ради» громадянці [PERSON] видано державний акт серії ЯД № 700814 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,0762 га із кадастровим номером 3220889000:08:003:0038. На підставі договору міни від 31.03.08 вищевказана земельна ділянка перейшла у власність [PERSON]. Відповідно до державного акту на право власності серії ЯЖ № 406353 [PERSON] являвся власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 3,0762 га із кадастровим номером 3220889000:08:003:0038, яка розташована на території Великоолександрівської сільської ради. Розпорядженням Бориспільської РДА № 3789 від 23.12.09 змінено цільове призначення вищевказаної земельної ділянки [PERSON] із земель особистого селянського господарства на землі промисловості та іншого призначення (будівництво та обслуговування АЗС). На підставі вказаного розпорядження Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі 27.01.10 виготовлено, зареєстровано та видано державний акт серії ЯИ № 364856 на право власності [PERSON] на земельну ділянку із цільовим призначенням - землі промисловості та іншого призначення (будівництво та обслуговування АЗС), загальною площею 3,0762 га із кадастровим номером 3220889000:08:003:0038, яка розташована на території Великоолександрівської сільської ради. На підставі договору купівлі-продажу від 10.02.10, який зареєстровано в реєстрі за № 343, [PERSON] відчужив вказану земельну ділянку [PERSON], про що на державному акті на право власності проставлено відмітку про перехід права власності від 12.02.10. Установлено, що прийняття Бориспільською районною державною адміністрацією розпорядження відбулось із порушенням вимог законодавства з огляду на наступне. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.02 № 502 затверджено «Порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб». Відповідно до п. 8 Порядку районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Пунктом 9 Порядку визначено, що якщо зміна цільового призначення земельної ділянки, яка розташована за межами населеного пункту, передбачає використання ділянок для інших потреб, ніж визначених пунктом 8 цього Порядку, районна держадміністрація розглядає проектні матеріали, готує свій висновок з цього питання і подає його разом з матеріалами до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної держадміністрації. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна держадміністрація розглядає матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки (крім земель, визначених пунктом 10 цього Порядку). Як вбачається із спірного Розпорядження, в останньому взагалі не зазначено для будівництво якого саме об'єкту змінюється цільове призначення земельної ділянки із кадастровим номером 3220889000:08:003:0038. Таким чином, Бориспільська районна державна адміністрації при прийнятті Розпорядження, яким змінено цільове призначення земельної ділянки [PERSON], вийшла за межі наданих законом повноважень та порушила порядок зміни цільового призначення земельних ділянок, що відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Враховуючи, що при прийнятті Бориспільською районною державною адміністрацією Розпорядження порушений порядок зміни цільового призначення земельних ділянок, на підставі ст. 21 Земельного кодексу України також підлягає визнанню недійсним укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та державна реєстрація права власності за [PERSON] та [PERSON] Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Враховуючи протиправність Розпорядження, підлягає визнанню недійсним державний акт серії ЯИ № 364856 від 27.01.10, на якому проставлено відмітку про перехід права від [PERSON] до [PERSON] Аналогічний правовий висновок щодо можливості визнання недійсними державних актів на право власності на землю викладений в постанові Верховного суду України від 19.06.13 у справі № 6-57цс13 (реєстраційний номер в ЄДРСР - 32056464). З наведеного вбачається, що видання головою Бориспільської районної державної адміністрації Розпорядження, внаслідок якого з порушенням Порядку змінено цільове призначення земельної ділянки, проведена державна реєстрація права за відповідачами та видача оспорюваних державних актів на право власності на цю земельну ділянку грубо порушує інтереси держави, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Відповідно до ст. 6 вказаного Закону до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання та інше. Відповідно до підпункту «а» пункту 4.1. статті 4 «Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.12.11 № 770, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12.01.12 за № 34/20347, Держсільгоспінспекція відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності. Разом з тим ст. ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими передбачено повноваження згаданого органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (надійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011. У зв'язку з цим, Державною інспекцією сільського господарства в Київській області на адресу ГУ СБУ у м. Києві та Київської області 01.10.13 надіслано клопотання про необхідність вжиття заходів реагування з вказаного приводу. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. В судовому засідання позовні вимоги прокурор підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні даного позову зважаючи на наступне. Позивач вважає, що Бориспільською районною державною адміністрацією при прийнятті Розпорядження № 3789 від 23.12.2009р. був порушений п. 8 «Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002р. № 502, яким встановлено, що районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Частина 8 вищезазначеного Порядку не містить вичерпного переліку кола об'єктів, що пов'язані з обслуговуванням членів територіальних громад району, а можливість віднесення того чи іншого об'єкта до такого переліку нормативно-правовими актами чітко не врегульовано. Розпорядженням затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється на землі промисловості та іншого призначення (будівництво та обслуговування АЗС). Вважає, що будівництво АЗС слід вважати таким, що пов'язано з обслуговуванням членів територіальних громад Бориспільського району. Фактично АЗС на території району є елементом дорожньої інфраструктури, призначеної для надання послуг та реалізації товарів жителям Бориспільського району, але не виключно. Спорудження АЗС призвело до благоустрою та освітлення прилеглої до АЗС території, забезпечило притік інвестицій і створення нових робочих місць для місцевих мешканців. Загальна доступність таких об'єктів та їх призначення - для обслуговування громадян, в тому числі і місцевих жителів. Позивачем не надано жодних доказів того, що земельна ділянка, яка надавалась гр. [PERSON], є виділеною в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства. Вважає, що Розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області № 3789 від 23 грудня 2009р. прийнято у відповідності з вимогами діючого на той час законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади надано головам обласних державних адміністрацій. В Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст.46, ч.1,10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. В позовній заяві містяться вимоги визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, який 10.02.2010р. укладено між гр. [PERSON] та [PERSON], оскільки на думку позивача даним договором порушено інтереси держави. Згідно приписів статей 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Станом на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, вона належала [PERSON], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.01.2010 року серії ЯИ № 364856, під (забороною) арештом не перебувала. На підставі вищевикладеного вважає, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, який 10.02.2010 р. укладено між гр. [PERSON] та [PERSON], він цілком відповідав вимогам діючого законодавства та не порушував публічного порядку та інтересів інших осіб, в тому числі держави. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки не знав та не міг знати про механізми зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки та можливі порушення. Договір купівлі-продажу земельної ділянки є оплатним, тож вважає, що земельна ділянка не може бути витребувана у [PERSON] Станом на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, вона належала [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.01.2010 року серії ЯИ № 364856, під (забороною) арештом не перебувала На підставі вищевикладеного вважає, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, який 10.02.2010р. укладено між гр. [PERSON] та [PERSON], він цілком відповідав вимогам діючого законодавства та не порушував публічного порядку та інтересів інших осіб, в тому числі держави. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд заслухав пояснення учасників процесу, дослідив, проаналізував всі зібрані по справі докази, прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 р. N 459/2011 визначені повноваження та завдання Держінспекції сільського господарства та передбачено, що основними завданнями Держсільгоспінспекції України, відповідно до п. 3 даного Положення, є: реалізація державної політики у сферах здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі та внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо формування державної політики у зазначених сферах. Держсільгоспінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах (пункт 6 Положення). Відповідно до Положення про Державну інспекцію сільського господарства в Київській області (із змінами), основними завданнями Держсільгоспінспекції є реалізація повноважень Державної інспекції сільського господарства України в межах Київської області. Права Держсільгоспінспекції та її посадових осіб викладені у пункті 6 Положення та повністю кореспондуються з пунктом 5 Положення про Держсільгоспінспекцію України, зокрема, щодо прав: отримувати в установленому законодавством порядку від центральних і місцевих органів виконавчої влади, виконавчих органів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності документи, матеріали та іншу інформацію, необхідну для виконання покладених на Держсільгоспінспекцію України завдань; звертатися до органів прокуратури з клопотанням про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився, передавати до органів прокуратури, органів дізнання та досудового слідства акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину. Застосовуючи до спірних правовідносин норми Положення про Державну інспекцію сільського господарства в Київській області, суд дійшов висновку про те, що у Державної інспекції сільського господарства в Київськійй області відсутні повноваження для звернення до суду з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження органу державної виконавчої влади та укладеної відповідно до цього розпорядження угоди з мотивів порушення земельного законодавства. На думку суду, прокурором невірно визначено орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах - Державна інспекція сільського господарства в Київській області, оскільки правовим обґрунтуванням позовних вимог є порушення ст. 122 ЗК України - розпорядження земельними ділянками, що віднесено до виключної компетенції обласної державної адміністрації. На підставі ст. 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", суд дійшов висновку, що оскаржуване Розпорядження Бориспільської РДА не стосується суб'єктивних прав і обов'язків позивача - Державної інспекції сільського господарства Київської області щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та укладених правочинів, оскільки позивач не є стороною спірних договорів міни та купівлі-продажу і не відноситься до тих державних органів, через які держава реалізує повноваження власника земельних ділянок та не порушують прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом. Згідно зі ст. 20 Закону України "Про прокуратуру" при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатись до суду із заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб. Статтею 36-1 вказаного Закону визначено підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме: наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. В резолютивній частині вказаного Рішення зазначено, що під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах" потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. У справах, порушених за позовною заявою прокурора, орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України набуває статусу позивача. З огляду на відповідні приписи Конституції України, норм Закону України "Про прокуратуру" та Цивільного процесуального кодексу України, а також рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 прокурори та їх заступники, звертаючись до суду в інтересах держави, у позовній заяві повинні обов'язково зазначати лише той орган, який державою уповноважено здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і який має передбачені законодавчим актом, тобто законом, повноваження на подання відповідного позову до суду. В позовній заяві даний орган відсутній. Також відсутнє клопотання Державної інспекції сільського господарства в Київській області до прокуратури про звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 122 ЗК України в редакції, чинній на момент прийняття Розпорядженням Бориспільської РДА № 3789 від 23.12.09, районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Виходячи з положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 177, 181, 324, 374, глави 30 Цивільного кодексу України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Таким чином, прокурором при зверненні з позовом та визначенні органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не було враховано, що належною особою, яка має право звертатись з позовом про визнання незаконним розпорядження районної державної адміністрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, є відповідна обласна державна адміністрація як орган виконавчої влади, через який за приписами земельного законодавства держава реалізує повноваження власника спірної земельної ділянки. Розділом II "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 N 5245-VI розмежовано землі державної та комунальної власності та визначено компетенцію органів виконавчої влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження цими землями. Таким чином, прокурор не позбавлений права звернутися до суду в інтересах органу, наділеного повноваженнями розпоряджатися землями державної власності за умови, що Бориспільска РДА перевищила повноваження, приймаючи оскаржуване розпорядження. Дані правові позиції визначені Вищим Господарським Судом України при розгляді аналогічних справ, а саме в постановах від 13 серпня 2013 року Справа N 5017/3280/2012; 28 березня 2013 року Справа N 5023/4234/12; 30 жовтня 2012 р. Справа № 07/5026/279/2012. Відповідно до правових позицій викладених в узагальненні судової практики ВСУ «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову. Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Outcome: dismissed