Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

До Красноамійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Покровськ Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він з 09 січня 1997 року працював гірничо-робочим очисного забою 5 розряда на шахті "Краснолиманська" і був звільнений з роботи 14 липня 2000 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України в зв'язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я. До таких наслідків призвело те, що 08 липня 1999 року під час руху до робочого місця у шахті "Краснолиманська", з ним трапився нещасний випадок перелом IV п'ясткової кістки правої кисті. Даний факт підтверджується тим, що 11 липня 1999 року ДП ВК шахта "Краснолиманська" склало акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, який стався зі [PERSON]. Внаслідок завданих травм позивач був змушений проходити курс лікування в «Родинський» лікарні, який тривав з «08» липня 1999 року по «10» грудня 1999 року. Після проходження курсу лікування рішенням Донецького МСЕК встановлено 30% втрати професійної працездатності і визнано інвалідом третьої групи. Періодично позивач змушений знаходитися на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв'язку з отриманим професійним захворюванням після травматичною невропатія середнього ліктьового нерву з вираженим больовим мязовотонічним синдромом, руховими, трофічними, чутливими порушеннями, порушення функції правої кісті. Заподіяна позивачу шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці, тобто ДП ВК "Краснолиманська". Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав безпосередньо під час травмування так і ті, котрі він переносе і по теперішній час. Життя позивача після травми зазнало суттєвих змін. Він був звільнений з роботи у зв'язку з неможливістю за станом здоров'я продовжувати дану роботу, яка була єдиним джерелом існування для нього і сім'ї, систематично турбує біль у руці, через що він періодично звертається за допомогою до лікарів і проходить лікування. Так як на утриманні позивача знаходиться сім'я, то він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Мешкає у своєму будинку, має пічне опалення, город, та власне господарство. Має неповнолітню доньку Христину, яку сам виховує. Позивач просить суд стягнути з державного підприємства ВК "Краснолиманська" в його користь 30000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві. Позивач до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. В запереченнях зазначила, що нещасний випадок з позивачем стався 08.07.1999 р., та йому 10.12.1999р. встановлено 30% втрати професійної працездатності, 3 групу інвалідності. На момент виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди її відшкодування регулювалось нормами ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992р. та «Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків», затв. Постановою КМУ № 472, від 23.06.1993р. Відшкодування моральної шкоди проводилось лише за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів, а її розмір не перевищував 2550,00 гривень 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 30000,00 гривень не відповідає нормам законодавство та є суттєво завищеним. Також на думку представника відповідача позивач пропустив строк звернення до суду, тому це є підставою для залишення позову без розгляду. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Покровськ, до судового засідання не зявився, суду надали відзив на позовну заяву в якому зазначили, що просять суд розглядати справу за їх відсутності та винести рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З [PERSON] 8.07.1999 року стався нещасний випадок на виробництві, про що складено акт за формою Н-1 від 11.07.1999 року (а.с.3). В період з 20.07.1995р. по 14.07.2000р. [PERSON] працював на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» (а.с.8-10). Згідно довідки до акта огляду МСЕК [PERSON] безстроково встановлено третю групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності (а.с.11). У звязку з наслідками виробничої травми позивач перебував на лікуванні у періоди з 01.06.2016р. по 14.06.2016р. (а.с.13), з 3.08.2015р. по 12.08.2015р. (а.с.14), 11.07.2014р. по 24.07.2014р. (а.с.15), з 29.11.2010р. по 10.12.2010р. (а.с.16), з 24.05.2011р. по 03.06.2011р. (а.с.17), 15.06.2010р. по 25.06.2010р. (а.с.18), з 12.05.2009р. по 23.05.2009р. (а.с.20), 20.05.2008р. по 31.05.2008р. (а.с.21), з 5.12.2008р. по 17.12.2008р. (а.с.23), 16.10.2007р. по 29.10.2007р. (а.с.24), 01.02.2005р. по 14.02.2005р. (а.с.25), з 9.01.2004р. по 22.01.2004р. (а.с.26), з 11.08.2004р. по 24.08.2004р. (а.с.27), з 22.08.2003р. по 5.08.2003 р. (а.с.28), з 20.01.2003р. по 5.02.2003р. (а.с.29), з 08.10.2002р. по 23.10.2002р. (а.с.30),з 26.02.2002р. по 12.03.2002р. (а.с.31), з 6.12.2000р. по 18.12.2000р. (а.с.32), з 20.03.2000р. по 31.03.2000р. (а.с.38), з 21.10.1999р. по 16.11.1999р. (а.с.34). Відповідно до\~статті 440-1 ЦК УРСР\~(яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених\~Постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року\~(із змінами) передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Пунктом 13 вказаної вище Постанови передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до правової позиції у справі за № 6-188цс14 Постанови Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року вказано, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди згідно зі\~статтею 440-1 ЦК УРСР\~та пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472\~(далі - Правила), необхідно враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи, вперше висновком МСЕК від 10.12.1999 року позивачу було встановлено 30% втрати професійної працездатності, але на цю дату\~\~пунктом 11 Правил передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткований мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. В абзац п'ятий пункту 11 Правил згідно з\~постановою КМУ від 03.10.97 року № 1100\~внесені зміни, а саме: розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі двохсот мінімальних розмірів заробітної плати змінено на 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2550,00 грн. з розрахунку: 17,00 грн. (розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян) Х 150 = 2550,00 грн. Згідно\~ст. 268 ЦК України\~позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору\~в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial