Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

26 грудня 2018 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 31 808 грн. кожному та витрат по оплаті судового збору. Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що між [PERSON] , [PERSON] та відповідачем укладено усно договір поставки молока, згідно якого сторони погодили, що розрахунок за поставлене молоко буде здійснюватись безпосередньо після такої поставки. 10 липня 2014 року позивачі здійснили поставку молока відповідачу на Кривоозерський приймальний пункт та погодили, що вартість поставленого молока становить 29 912 грн.. У відповідача [PERSON] на момент такої поставки були відсутні кошти для розрахунку. Тому, 18 листопада 2014 року відповідач [PERSON] надала розписку, якою підтвердила, що вона заборгувала заготівельникам [PERSON] , [PERSON] за машину поставленого молока суму у розмірі 29 912 грн. та зобов`язалась їх повернути до 20 листопада 2014 року. Усі умови позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, власноручно написаній відповідачем. Посилаючись на те, що відповідач не виконала свої зобов`язання за договором позики та не повертає в добровільному порядку суму боргу, просили стягнути з неї: на користь [PERSON] - 31 808 грн. та судові витрати в розмірі 704.80 грн., на користь [PERSON] - 31 808 грн. та судові витрати в розмірі 704.80 грн.. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явились, надали заяву, відповідно до якої просили слухати справу без їх участі, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, просив до спірних правовідносин застосувати строки позовної давності. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Згідно положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Окрім того, згідно положень ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки, яка посвідчує зобов`язання [PERSON] повернути заготівельникам [PERSON] та [PERSON] за здане молоко гроші в сумі 29 912 грн. до 20 листопада 2014 року (а.с.13). Представник відповідача в судовому засіданні заперечував факт написання розписки відповідачем, вказував, що вона не містить дати її складання, та підпису [PERSON] , звернувся до суду з письмовою заявою про застосування строків позовної давності, оскільки перебіг позовної давності розпочався 20 листопада 2014 року та закінчився 20 листопада 2017 року. Згідно із положеннями ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Положеннями ч.1, 5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до положень ч.3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, згідно розписки право позивачів на звернення до суду з відповідним позовом виникло в листопаді 2014 року, оскільки саме тоді у відповідача виникла прострочена заборгованість за розпискою, тобто право позивачів було порушено. Не знати про порушення свого права позивачі не могли, оскільки розписка знаходилась у них. Відповідно до положень ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Положеннями ч.1 ст.264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Належних та допустимих доказів визнання свого боргу, або вчинення часткової його сплати відповідачем [PERSON] суду позивачами не надано. Як роз`яснено у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Зважаючи на викладене, враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, поважних причин пропущення позовної давності суду не доведено, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, необхідно відмовити.

Outcome: dismissed