Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачки [PERSON] та просить суд розірвати трудовий договір №04870800268 від 13.11.2008 року за ч. 4 ст. 36 КЗпП України, який був заключний між [PERSON] та суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] з 01.08.20015 року; стягнути з СПД [PERSON] на користь [PERSON] заробітну плату за час затримки її виплати з 12 квітня 2005 року і до 26.01.2006 року в сумі 27625,00 грн., з 13.11.2008 року по 01.08.2015 року -312330,00 грн., а всього в сумі 339 955,00 грн.; стягнути з СПД [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку з 12 квітня 2005 року і до 26.01.2006 року в сумі 3000,00 грн., з 13.11.2008 року по 01.08.2015 року - 27000,00 грн., а всього в сумі 30000,00 грн; стягнути з СПД [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 10 000 грн. як відшкодування за завдану незаконним звільненням моральну шкоду; зобовязати СПД [PERSON] видати [PERSON] належним чином оформлений розірваний трудовий договір №04870800268 та трудову книжку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав та просить суд в їх задоволенні відмовити, надав з цього приводу письмові заперечення, в яких просить відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] була прийнята на роботу в якості продавця по трудовому договору №2052 до суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] 12 квітня 2005 року. Трудовий договір №2052 між [PERSON] і суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] був зареєстрований в Орджонікідзевському міському центрі зайнятості Дніпропетровської області. Під час прийняття позивачки на роботу СПД [PERSON] повідомив [PERSON], що вона буде отримувати заробітну плату в розмірі 3000,00 гривень за місяць та буде мати всі соціальні гарантії найманого працівника. Але умов договору №2052 СПД [PERSON] не здержав, так як відмовився платити [PERSON] заробітну плату та відмовився дати їй щорічну відпустку за 2005 рік. Через дискримінацію з боку власника - ФОП [PERSON], яка виразилась у невиплаті їй заробітної плати та невиплаті відпускних, [PERSON] вимушена була 26.01.2006 року звільнитись з роботи. З моменту прийняття [PERSON] на роботу з 12 квітня 2005 року і до 26.01.2006 року вона не отримала копії трудового договору №2052, так як цей договір залишився: перший екземпляр у відділі зайнятості, а другий у роботодавця. Крім того, відповідач не платив позивачу заробітну плату за її роботу, так як роботодавець їй повідомляв, що йому необхідно погасити кредити за придбаний ним в магазин для продажу товар та запевнив позивачку, що вона отримає всі гроші за свою роботу в кінці року. Але, коли закінчився 2005 рік і почався 2006 рік, то СПД [PERSON] повідомив позивачку, що нажаль у нього з боргами не вийшло погасити, а тому мій борг по заробітній платі переноситься на кінець 2006 року. В зв'язку з відмовою платити [PERSON] заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, вона була вимушена була звільнитись та стати на облік у центр зайнятості. За весь час своєї роботи в СПД [PERSON] відповідачка жила за рахунок свого чоловіка, але не хотіла кидати свою роботу, так як по-перше, дуже любила свою професію, а по-друге, тому що боялася втратити роботу, так як найти іншу в м. Орджонікідзе не могла. До суду про стягнення заборгованості [PERSON] не зверталась, так як СПД [PERSON] завірив її, що сплатить заробітну плату та кошти за відпустку в повному обсязі. Борг по заробітній платі з 12 квітня 2005 року і до 26.01.2006 року склав: 221 робочий день х 125,00 грн. (заробітна плата за 1 робочий день) = 27625,00 грн. + 3000,00 грн. (борг за невикористану відпустку) = 30625,00 грн. В кінці листопада 2008 року позивачці зателефонував СПД [PERSON] і повідомив їй, що, коли вона повернеться до нього працювати продавцем, то він віддасть їй; борг по заробітній платі за 2005-2006 роки в сумі 30 625,00 грн. та в цей раз її не буде дурити та буде сплачувати заробітну плату постійно. 13.11.2008 року позивачка була повторно прийнята на роботу в якості продавця по трудовому договору №04870800268 до суб'єкта підприємницької діяльності СПД [PERSON] Трудовий договір №04870800268 між [PERSON] і суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] був зареєстрований в Орджонікідзевському міському центрі зайнятості. Трудовий договір №04870800268 та трудова книжка зараз знаходиться в ФОП [PERSON], так як відповідач відмовився видати ці документи позивачу. Під час прийняття позивача на роботу СПД [PERSON] повторно повідомив її, що вона буде отримувати заробітну плату в розмірі 3000,00 гривень за місяць та буде мати всі соціальні гарантії найманого працівника, а він віддасть позивачці борг по заробітній платі та борг за невикористану відпустку за 2005-2006 роки. Але в кінці липня 2015 року СПД [PERSON] повідомив позивачку, що у нього з боргами не вийшло віддати позивачці, тому що він повинен в першу чергу заплатити по боргам, які в нього утворились через ряд кримінальних справ, які були порушені відносно нього за невиплату заробітної плати іншим робітникам, що працювали в нього в магазині та в зв'язку з не оформленням їх на роботі і встановленням цього факту працівниками прокуратури м. Орджонікідзе, а тому він не має змоги платити їй заробітну плату, але позивачка можу втішитись тим, що він нібито оформив її законно, так як платить за неї внески в пенсійний фонд і позивачці нібито йде законний трудовий стаж. В зв'язку з явним нехтування трудового законодавства відносно [PERSON] 27.07.2015 року вона звернулась до ФОП [PERSON] з письмовою заявою про звільнення та з проханням про проведення повного розрахунку за роботу та за невикористані відпустки з 13.11.2008 року по 27.07.2015 року. [PERSON] відмовився реєструвати заяву [PERSON] про звільнення, тому вона була вимушена направити на адресу роботодавця заяву про звільнення з 01.08.20015 року в зв'язку з виїздом - по пошті з повідомленням. Але до теперішнього часу СПД [PERSON] з позивачкою не розрахувався, не припинив дію трудового договору №04870800268. Крім того, відповідач не видав позивачці у день звільнення трудову книжку, належним чином оформлений трудовим договором №04870800268 та розрахункову квитанцію про отримання позивачем повного розрахунку за виконану роботу та за невикористані відпустки. Відповідно до цього, позивачка не має змоги надати до суду копії трудового договору №04870800268, трудової книжки та розрахункову квитанцію про отримання позивачем повного розрахунку за виконану роботу та за невикористані відпустки. Замість звільнення [PERSON] прислав позивачу листа про відмову у звільненні в зв'язку з нібито утвореним з мого боку боргом перед ним і відповідно до цього це є доказом роботи позивача в СПД [PERSON] Що це за борг і яким чинним його визначив СПД [PERSON] позивачці не відомо, так як з її участю не була проведена жодна інвентаризація відділу магазину, де вона працювала і не була проведена з її участю жодна документальна ревізія, а отже посилання СПД [PERSON] на «міфічний» борг, який був нібито утворений з її боку - є надуманим, та надуманою причиною у відмові їй виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 38 КЗпП України при звільнення за власним бажанням позивачка має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник: Стаття 38. Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника: «У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною, до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник». Відповідно до п. 8 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року № 260 у випадку закінчення строку трудового договору або припинення його дії безстроково у трудовому договорі СПД [PERSON] повинен був зробити запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що повинен сповістити державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідно до п. 14 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, - записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право СПД [PERSON] внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення [PERSON] з роботи, але він відмовився це робити. Відповідно до п. 15 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, - посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, внесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою, але у випадку позивачки цього зроблено не було, так як СПД [PERSON] відмовився надати їй трудову книжку та трудовий договір. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці та соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, провести дії по зняттю з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості можливо лише в разі звернення обох сторін трудових відносин (роботодавця і працівника) з належними їм документами до центру зайнятості. Але СПД [PERSON] відмовився звертатись в центр зайнятості і віддавати позивачці трудову книжку та трудовий договір та відмовився провести повний розрахунок при звільненні. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин роботодавця та найманим працівником, а також відсутності однієї із сторін в центрі зайнятості підставою для зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості є рішення суду, яке набрало чинності щодо припинення дії договору. Тому в позивача немає іншого шляху, як звернутись з позовними вимогами про відновленню її трудових прав, які повністю порушив СПД [PERSON] - до суду. Трудові відносини між найманим працівником та фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності мають оформлятися відповідно до чинного законодавства. Це регламентується Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.06.2001 року за №554/5745. Оформленням трудових відносин між фізичною особою та працівником є факт реєстрації укладеного трудового договору в державній службі зайнятості за місцем проживання фізичної особи. При цьому виконується юридична функція оформлення трудових відносин (замість наказу чи розпорядження власника, що передбачено ч. 3 ст.24 КЗпП України). Реєстрація припинення трудового договору має бути проведена в присутності працівника в тижневий термін з моменту фактичного допущення працівника до роботи. СПД [PERSON] відмовився це робити. Право на внесення записів до трудових книжок працівників надається фізичній особі тільки після укладення з робітниками письмових трудових договорів, які на підставі ст.24-1 КЗпП України зареєстровані у державній службі зайнятості. Вичерпний перелік записів, які вносяться фізичною особою до трудових книжок, а саме прийняття на роботу та звільнення з роботи передбачено пунктом 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. №58. Відповідно до вимог наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за №554/5745 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» та наказ Міністерства праці та соціальної політики України від 14 жовтня 2010 року №320, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 листопада 2010 р. за N 1038/18333 центр зайнятості має право вчиняти дії про прийняття на роботу або звільнення з роботи з відмітками в трудовому договорі тільки за участю працівника, тобто за моєю участю, або за участю іншої особи але тільки з нотаріально завіреним дорученням від мого імені. Якщо працівник був відсутнім при проведенні державної реєстрації трудового договору, відповідальна особа центру зайнятості повертає фізичній особі два примірники такого договору з відміткою про реєстрацію. Фізична особа зобов'язана вручити під розписку працівникові один примірник зареєстрованого трудового договору протягом трьох робочих днів з дня його надходження, про що: робиться відповідний запис у книзі реєстрації, а також повернути йому трудову книжку із записом про прийняття на роботу. У разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, - який зареєстрував трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір. У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. СПД [PERSON] відмовляється вчинити дії, які передбачені вищевказаними нормативними актами про звільнення позивачки та проведення повного розрахунку при звільненні, а отже його дія є незаконною, та такою, що суперечить не тільки вимогам КЗпП України, а й наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за №554/5745 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» та наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 14 жовтня 2010 року №320, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 листопада 2010 р. за N 1038/18333. Відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, у позивачки є всі законні та обґрунтовані підставі для розірвання трудового договору між сторонами саме на підставі ст. 36 п. 4 КЗпП України з 01.08. 2015 року, та стягнення з відповідача суми заборгованості, які виникли при невиплаті заробітної плати та затримці і невиплаті компенсації за невикористану відпустку. Тобто, відповідач в день звільнення позивачки не надав: наказ про звільнення; трудову книжку; розрахунок по заробітній платі; трудовий договір знятий з реєстрації в державній службі зайнятості. Дії Відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України. Відповідно до статті 47 КЗпП України, яка визначає обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку: «Обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу». Незважаючи на той факт, що заробітна плата згідно їхньої домовленості повинна складати 3000,00 грн., відповідач повинен був позивачці виплачувати не менше мінімально визначеної заробітної плати, яка передбачена в Україні, але СПД [PERSON] не виконував свої обов'язки роботодавця, чим порушив її право на працю та отримання заробітної:плати за свою роботу. Згідно з пп. 8 п. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Згідно Закону України від 23.12.2010 р. № 2857-VІ «Про Державний бюджет України на 2011 рік» було встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 01.04.2011 року по 30.11.2011 року, який складає 985 грн. або 5 грн. 92 коп. за кожну годину роботи. Згідно Закону України від 23.12.2010 р. № 2857-VІ «Про Державний бюджет України на 2011 рік» було встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 01.12.2011 року по 31.12.2011 року, який складає 1004 грн. або 6 грн., 04 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до Закону України від 22.12.2011 р. N 4282-VІ мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2012 року по 31.03.2012 року складає 1073 грн. або 6 грн.43 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до Закону України від 22.12.2011 р. N 4282-VІ мінімальний розмір заробітної плати з 01.04.2012 року по 30.06.2012 року складає 1094 грн. або 6 грн.56 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до Закону України від 22.12.2011 р. N 4282-VІ мінімальний розмір заробітної плати з 01.07.2012 року по 31.09.2012 року складає 1102 грн. або 6 грн.61 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до Закону України від 22.12.2011 р. N 4282-VІ мінімальний розмір заробітної плати з 01.10.2012 року по 30.11.2012 року складає 1118 грн. або 6 грн.70 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до Закону України від 22.12.2011 р. N 4282-VІ мінімальний розмір заробітної плати з 01.12.2012 року по 31.12.2012 року складає 1134 грн. або 6 грн.80 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до Закону України від 06.12.2012 р. № 5515-VІ мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2013 року плати складає 1147 грн. або 6 грн.88 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 р. N 80-VIII.01.01.2015 - 30.11.2015 мінімальний розмір заробітної плати складає 1218 грн. або 7 грн. 29 коп. за кожну годину роботи. Але позивачка зазначає, що вона не отримувала за свою роботу від СПД [PERSON] ні гарантованої державою мінімальної заробітної плати, ні заробітної плати, яка була узгоджена між нею та відповідачем. Як передбачає ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України працівник, що був звільнений з роботи незаконно (з порушенням вимог чинного законодавства), повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На даний момент позивачка перебуває у вимушеному прогулі. За цей час роботодавець зобов'язаний виплатити на її користь заробітну плату та компенсацію за невикористані відпустки. Розрахунок заборгованої невиплаченої заробітної плати: З 13.11.2008 року по 01.08.2015 року пройшло 104 місяці 11 днів. Враховуючи те, що заробітна плата за домовленістю склала 3000,00 грн., то сума заборгованої заробітної плати склала 104 місяці 11 днів х 3000,00 грн. = 312330,00 грн. Крім того, відповідач не дав [PERSON] жодного дня відпустки з 13.11.2008 року по 01.08.2015 року та не сплатив компенсацію за відпустки. Відповідно до цього, компенсація за невикористану відпустку з 13.11.2008 року по 01.08.2015 року складає 9 років х 3000,00 грн. = 27000,00 грн. Всього заборгованість робітнику [PERSON] по заробітній платі з боку ФОП [PERSON] склала: -борг по заробітній платі з 12 квітня 2005 року і до 26.01.2006 року склав: 221 робочий день х 125,00 грн. (заробітна плата за 1 робочий день) = 27625,00 грн.; -борг по заробітній платі з 13.11.2008 року по 01.08.2015 року склав: 104 місяці 11 днів х 3000,00 грн. = 312330,00 грн. А всього борг по заробітній платі склав 339955,00 грн. Всього заборгованість за невикористану відпустку з боку ФОП [PERSON] складає: - борг за невикористану відпустку з 12 квітня 2005 року і до 26.01.2006 року 3000,00 грн.; - борг за невикористану відпустку з 13.11.2005 року і до 01.08.2015 року 27000,00 грн. А всього борг за невикористану відпустку склав 30000,00 грн.. Таким чином, пряма заборгованість за невиплачену заробітну плату та невикористані відпустки ФОП [PERSON] позивачу [PERSON] склала 369944,00 грн.. Також слід зазначити, що вказані дії з боку Відповідача є порушенням [PERSON] законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань. Моральна шкода, завдана позивачці в результаті незаконного звільнення, полягає у наступному. У [PERSON] стався нервовий зрив і зараз вона находиться в стресовому стані. Так, згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, Відповідач позбавив позивачку гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані незаконні дії Відповідача призвели до моральних переживань позивачки, вона втратила душевний спокій, знаходиться з залякуваному стані, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки їй не зрозуміло, яку недостачу товару вона могла зробити. Крім того, викликає хвилювання і той факт що позивачці не видали розірваний трудовий договір та трудову книжку, та ще й звинувачують її у міфічній недостачі товару, а відповідно до цього вона не може знайти собі іншу роботу, а знайомі просто шарахаються від неї. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачці моральну шкоду, яку вона оцінює в 10 000 грн.. Таким чином, згідно положень чинного законодавства України відповідач зобов'язаний виплатити позивачці заробітну плату за весь час затримки при виплаті заробітної плати та вимушеного прогулу, а також відшкодувати їй завдану незаконним звільненням моральну шкоду. В зв'язку з вищевикладеним, позивачка вважає, що у неї немає іншого шляху, як звернутись за захистом своїх прав суду. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З доводами позивача, викладених в позовній заяві та з доводами її представника позивача, викладеними в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, нічим не підтвердженими, не відповідають вимогам кодексу законів України про працю та Цивільного законодавства України і спростовуються стабільними поясненнями відповідача, наданими ним письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, є виключною компетенцією роботодавця. Суд вважає, що позивач невірно визначилася з нормами матеріального права, які на її думку підлягають застосуванню, оскільки розгляд позовних вимог про розірвання трудового договору не передбачений КЗпП України. У ст. 232 КЗпП України визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судах і як правило це спори про звільнення і спори про відмову у прийнятті на роботу. Відповідно до роз'яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) безпосередньо у районних (міських) судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, спори з питань переведення на іншу роботу і накладання дисциплінарних стягнень. Отже, такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про розірвання трудового договору не передбачено законом. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в Рішенні від 8 червня 2011 року №6-50815св10, а також Вищий спеціалізований суд України в Рішенні від 17.07.2013 року №-13800св13, Рішенні від 11.04.2012 року №6-38777св11., Ухвалі від15.07.2015 №6-19510св15. Це також узгоджується з судовою практикою Апеляційного суду Дніпропетровської області : Ухвала від 26.05.2015 року у справі № 202/31600/13-Ц. Таким чином, звернення позивача до суду з позовом про розірвання трудового договору не відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів. Тому припинення трудового договору, укладеного 13 листопада 2008 року, має відбуватися згідно з відповідними нормами КЗпП України та Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року №260. Трудовий договір за №04870800268 між позивачкою та відповідачем не укладався. 13.11.2008 року між позивачкою та відповідачем укладався трудовий договір за іншим номером - 04870800267. Із зазначених позивачкою предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стала, зокрема, відмова відповідача від звернення у центр зайнятості для розірвання трудового договору. Проте, позивачка на обґрунтування позовної вимоги про розірвання трудового договору не надала суду доказів наявності обставин, що обґрунтовують її вимоги, а саме - доказів відмови відповідача звернутись до центру зайнятості для проведення, дій по зняттю з реєстрації трудового договору. Позивачка у позовній заяві навіть не вказує на обставини та дату нібито відмови відповідача, отже позивачка не доводить обставини, на які посилається, не підтверджує жодним доказом, тоді як у відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У випадку виникнення спору між сторонами щодо формулювання причини звільнення, дати звільнення, оплати праці тощо сторони згідно із законодавством України мають право вирішувати такі питання шляхом звернення до суду. Протягом часу з 13.11.2008 року по 27.07.2015 року на підставі безстрокового трудового договору, зареєстрованого у Орджонікідзевському міському центрі зайнятості 13.11.2008 року за №04870800267, [PERSON] працювала у фізичної особи - підприємця [PERSON] 0.І. продавцем продовольчих товарів в магазині «Крамниця». Трудовий договір завірено підписами працівника, роботодавця і спеціалістом центру зайнятості з печаткою. Умовами трудового договору передбачалася оплата праці у розмірі 560,00 грн. щомісяця (але не нижче законодавчо-визначеного розміру мінімальної заробітної плати), вихідні дні надаються згідно графіку, тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні. Пунктом 5 Договору передбачено, що вихідні дні надаються по графіку. За згодою сторін, конкретні вихідні дні можуть змінюватися, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше ніж за 2 дні. Згідно графіка роботи [PERSON] повинна була працювати в липні 2015 року у зміну з 13 по 26 число, а 27 числа передати товарно-матеріальні цінності змінному продавцю. Відповідно до табелю обліку робочого часу позивачка працювала по 26 липня 2015 року, а 27 липня вийшла на роботу та передала товарно-матеріальні цінності іншому продавцю, відпрацювавши 3 години. 27 липня 2015 року позивачка передала зміну та відбула на двотижневий відпочинок, але в подальшому не вийшла на роботу згідно трудового договору, тоді як відповідно до графіку роботи 03 серпня 2015 року [PERSON] мала вийти на зміну для роботи. Проте, на роботу вона не з'явилася, причини неявки не повідомила, про що іншими найнятими робітниками (продавцями) був складений акт №1 від 03.08.2015 року про невихід продавця [PERSON] на роботу після вихідних днів та не прийняття нею відділу. 03.08.2015 року [PERSON] був направлений лист рекомендованим поштовим відправленням реєстровий номер 5330301496620, який був вручений 08.08.2015р., з проханням прибути на робоче місце з поясненнями про невихід на роботу та запропоновано відпрацювати 14 днів, з попередженням про те, що неявка на роботу буде вважатися прогулам без поважних причин. 05.08.2015 року від позивачки надійшов рекомендований лист №5330301496760 датований 04.09.2015р., у якому зазначено: «В зв'язку з тим, що я не маю банківської картки, а заробітну плату мені постійно видавали готівкою, прошу [PERSON] перерахувати всі належні мені виплати при звільненні на розрахунковий рахунок 292448255009100». 06.08.2015 року [PERSON] був направлений другий лист рекомендованим поштовим відправленням, реєстровий номер 5330301518496, який вона одержала 14.08.2015р., в якому йшлося про її неявку на роботу, не надання пояснень по недостачі за відпрацьовану зміну, про непогашення боргу, хоча в телефонному режимі 04.08.2015р. вона уточнювала суму боргу. Додатком до вказаного листа позивачці був надісланий Акт №1 від 03.08.2015 р. про її невихід на роботу. Обидва листи з проханням прибути на роботу та законні дії відповідача позивачка проігнорувала, на роботу не вийшла, пояснень ні усних ні письмових щодо причин відсутності на роботі не надала, а отже - ухилялася від зустрічей з позивачем та оформлення належним чином її звільнення. По 02.08.2015 року у [PERSON] були вихідні дні, а з 03.08.2015 року вона на роботу не виходила до моменту звільнення 21.09.2015 року. Це підтверджується також табелями обліку робочого часу за серпень 2015р. та вересень 2015р. Отже, позивачка не з'являлася на робочому місці, надіславши поштою заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 01.08.2015 року з підстав переїзду на нове місце проживання, проте без надання будь-яких підтверджень неможливості продовжувати роботу з 01.08.2015 року. У зв'язку з наданням 03.08.2015 року третьою особою йому заяви [PERSON] про звільнення з 01.08.2015р. за власним бажанням, ним не було порушено прав позивачки. Заяву він отримав 03.08.2015р. від [PERSON], яка одержала від оператора поштового зв'язку надіслане позивачкою рекомендоване поштове відправлення, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 5330301496042, яка подана позивачкою з первинним позовом. Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. 11.08.2015 року позивачу був направлений третій лист вих. №1 від 11.08.2015р. рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення (реєстровий номер 5330301518771), який позивачкою особисто одержаний 18.08.2015 р., з проханням до [PERSON] надати пояснення причини не явки на роботу та просив прибути на роботу з питання її звільнення. Утім, третій лист та його законні дії позивачка також проігнорувала. Таким чином, відповідач перед застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення в вигляді звільнення за прогули, намагався відповідно до вимог ст.149 КЗпП України отримати пояснення від порушника трудової дисципліни. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Проте позивачка навіть після одержання третього листа на роботу не вийшла, пояснень причин відсутності на роботі не надала. При цьому ще до 04.08.2015 року позивачка знала про те, що її заяву від 27.07.2015 року про звільнення він не одержав, оскільки рекомендоване поштове відправлення №5330301496042, у яком позивачка надіслала цю заяву, було вручене третій особі, про що позивачка підтвердила у своїй заяві від 04.08.2015 року про перерахування належних їй коштів на банківський рахунок. Отже, відповідач зробив всі заходи для врегулювання даного питання і з'ясування обставин, але позивачка їх проігнорувала, що заставило відповідача приймати заходи, реагуючи на відсутність позивачки на роботі. 21.09.2015р. іншими найнятими робітниками (продавцями) був складений акт №2, у якому зазначено про невихід продавця [PERSON] на роботу з 03.08.2015р. по 21.09.2015р. без поважних причин; після передачі товарно-матеріальних цінностей 27.07.2015р. змінному продавцю [PERSON] більше на роботу не виходила; 03.08.2015 р. на роботу не з'явилась; на письмову вимогу надати пояснення причин відсутності на роботі не надала ні усних ні письмових пояснень; у період з 28.06.15р. по 21.09.15р. не виходила без поважних причин. 28.09.2015р. оригінал Акту №2 від 21.09.2015р. разом із супровідним листом №3 від 28.09.2015р. був направлений рекомендованим поштовим відправленням №5330301528815. Наказом від 22 вересня 2015 року № 20 за вчинені прогули без поважних причин у період з 03.08.2015 року по 21.09.2015 року [PERSON] звільнена з 27 липня 2015 року згідно з п. 4 ч. ст. 40 КЗпП України на підставі актів №1 та №2 про відсутність на робочому місці, табелів обліку робочого часу за липень-вересень 2015р.; днем звільнення [PERSON] вважати останній день її роботи 27.07.2015р.; трудові відносини вважати припиненими з першого дня невиходу на роботу - з 03 серпня 2015р. 26.09.2015р. копія наказу №20 від 21.09.2015р. рекомендованим поштовим відправленням №5330301528696 була направлена позивачці. Тому відповідно до пунктів 9-10 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року №260, та абзацу 5 листа Орджонікідзевського міського центру зайнятості від 17.09.2015 р. №855 трудовий договір буде знятий з реєстрації як такий, що розірваний за ініціативою фізичної особи у випадку, визначеному КЗпП України, за відсутності працівника, протягом трьох робочих днів відповідальною особою центру зайнятості, після подання ним, як фізичною особою-підприємцем, визначених цим Порядком документів, про що буде зроблено запис у книзі реєстрації трудових договорів. У цьому випадку центр зайнятості повідомить працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 22.09.2015 року позивачці був направлений лист вих. №4 від 22.09.2015 року рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення (реєстровий номер 5330301528505 зазначений у фіскальному чеку ФН [NUMBER]), яким позивачку повідомлено про її звільнення за п.4 ст. 41 КЗпП, про нарахування їй виплат та перерахування їх 21.09.2015р. на вказані нею у трьох її заявах від 04.08.2015р. банківський рахунок №29244825509100 на картку №5168742011602905. Цим же рекомендованим відправленням позивачці надіслано копію наказу №18 від 21.09.2015р. про звільнення, розрахунок заробітної плати за липень 2015р. та розрахунок компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з серпня 2014р. по липень 2015р. включно. 21.09.2015р. наказом №19 скасовано наказ №18 від 21.09.2015р. 22.09.2015р. видано наказ №20, який направлений позивачці 26.09.2015р. рекомендованим поштовим відправленням №5330301528696. Перерахування грошових коштів позивачці підтверджується платіжними дорученнями від 21 вересня 2015 року №85 та №88. Податки із зарплати проплачеш платіжними дорученнями №86,87,89. У позовній заяві позивач, посилаючись на пункт 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року за № 260, зазначила про те, що саме СПД [PERSON] повинен був сповістити державну службу зайнятості про припинення договору та підстави припинення. Однак, у даному випадку відповідач не був зобов'язаний вчиняти дії, передбачені пунктом 8 Порядку №260, оскільки: по-перше: п. 8 передбачає сповіщення державної служби зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір укладений між працівником і фізичною особою, про закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково. Проте, у даному випадку 13.11.2008 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір, про що зазначено у пункті 1 Договору; по-друге: п. 8 передбачене сповіщення державної служби зайнятості сторонами, а не тільки фізичною особою - СПД. Крім того, позивачці було роз'яснено в центрі зайнятості під час укладення договору про її обов'язок повідомити центр зайнятості про припинення нею роботи у роботодавця за договором, що підтверджується її особистим підписом під п.20 трудового договору. Але позивачка центру зайнятості не повідомляла про припинення роботи у відповідача, хоча на роботу до відповідача з 28.07.2015 року вона вже не виходила. Факт повідомлення позивачкою заявою від 27.07.2015 року про намір розірвати трудовий договір сам по собі не є достатньою підставою для розірвання трудового договору в судовому порядку, оскільки він не відмовляв позивачці у розірванні трудового договору в порядку, визначеному Порядком №260, а навпаки запрошував її з'явитися для вирішення питання її звільнення. Позивачка, звертаючись до суду з позовом, не надала суду доказів стосовно того, що її трудова книжка зберігається у відповідача. Згідно п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, зберігаються безпосередньо у працівників. Відповідно до п. п. 14, 16 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 8 червня 2001 № 260 (у редакції наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 14 жовтня 2010 № 320), записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Посадова особа центру зайнятості повинна ознайомити присутні сторони або сторону під підпис у журналі щодо порядку реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання. Оскільки позивачем було укладено договір з фізичною особою-підприємцем, то трудова книжка повинна була зберігатися безпосередньо у працівника. Обов'язок видати трудову книжку відповідно до ст. 47 КзпП України у роботодавця виникає тоді, коли вона відповідно до закону має знаходитись у нього. У випадку незаконного знаходження її у відповідача і доведеності цієї обставини позивач могла ставити питання про її повернення, а не про покладення обов'язку щодо її видачі, який виникає відповідно до ст. 47 КЗпП України. Це узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою в Ухвалі від 6 серпня 2014 року №6-14036св14. Так як нормами ст. 47 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган покладено обов'язок у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, але у даному випадку вона не знаходиться у відповідача і відповідно до закону не має знаходитись у відповідача, а тому позовні вимоги про виплату середнього заробітку за період затримки видачі трудової книжки чи за час вимушеного прогулу позивачем не заявлені. Крім того, книга реєстрації про вручення працівнику одного примірника зареєстрованого трудового договору, а також про повернення трудової книжки, у фізичної особи - підприємця може мати місце лише в разі реєстрації трудового договору в центрі зайнятості за відсутності працівника, при цьому його підпис в трудовому договорі в такому разі повинен бути нотаріально засвідчений, а в спірних правовідносинах трудовий договір реєструвався в присутності позивачки, що підтверджено її особистим підписом в трудовому договорі. Пунктом 20 цього договору зафіксовано, що сторони ознайомлені з порядком внесення відповідних записів у трудову книжку працівника та її зберігання. Доказів того, що трудову книжку було передано позивачкою роботодавцю на зберігання під час існування трудових відносин позивачка суду не надала. Відповідачем були дотриманні ним законодавчо встановленого порядку зберігання трудової книжки працівника при укладенні трудового договору, а ствердження позивачкою про те, що він не видав їй трудову книжку суперечить обставинам справи та вимогам закону. Зазначені позивачкою обставини наявності заборгованості перед нею по заробітній платі в сумі 339 955,00 грн., боргу за невикористані дні відпустки в розмірі 30 000,00 грн., а разом 369 944,00 грн., не підтверджуються доданими до заяви документами. Протягом всього періоду роботи позивачки відповідач ніяким чином не ухилявся від виплати належної їй заробітної плати. За вказаний у позовній заяві період роботи позивачці регулярно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата у передбаченому трудовим договором розмірі або у розмірі, який не був нижчим законодавчо-визначеного розміру мінімальної заробітної плати. Це підтверджується відомостями нарахування та видачі заробітної плати. Так, згідно відомостей про нарахування та виплату заробітної плати з підписом позивача про її одержання грошовими коштами, їй нараховано та видано заробітної плати : МісяцьНараховано заробітної плати,Утримано податки та внески,До рокугрн.грн.видачі, грн. Листопад з 13.11.20082801052269,48 Грудень60567,56537,44 2009 р.: січень60561,41543,59 лютий60561,41543,59 березень60561,41543,59 квітень62564,76560,24 травень62564,76560,24 червень62564,86560,14 липень63065,73564,27 серпень63065,73564,27 вересень63065,73564,27 жовтень65069,25580,75 листопад74485,83658,17 грудень74485,83658,17 2010 р.: січень86988,08780,92 лютий86988,08780,92 березень86988,08780,92 квітень88490,79793,21 травень88490,79793,21 червень88490,79793,21 липень88891,43796,57 серпень88891,43796,57 вересень907123,20783,80 жовтень88891,43796,57 листопад907123,20783,80 грудень92297,42824,58 2011р.: січень941101,18849,82 лютий941101,18849,82 березень975105,51869,49 квітень951101,18849,82 травень975105,51869,49 червень975105,51869,49 липень975 відпускні105,51869,49 серпень975105,51869,49 вересень975105,51869,49 жовтень985107,32877,68 листопад1000110,03889,97 грудень1020113,64906,36 2012 р.: січень1100114,14985,86 лютий1100118,19981,81 березень1100118,19981,81 квітень1120121,80998,20 травень1120121,80998,20 червень1120 відпускні121,80998,20 липень1120121,80998,20 серпень1120121,80998,20 вересень1120121,80998,20 жовтень1120121,80998,20 листопад1120121,80998,20 грудень1150127,221022,78 2013 р.: січень1147123,471036,53 лютий1147123,471036,53 березень1147123,471036,53 квітень1147123,471036,53 травень1147123,471036,53 червень1147123,471036,53 липень1160 відпускні123,471036,53 серпень1160123,471036,53 вересень1160123,471036,53 жовтень1160123,471036,53 листопад1160123,471036,53 грудень1220134,311085,69 2014 р.: січень1220128,981091,02 лютий1220128,981091,02 березень1220128,981091,02 квітень1220128,981091,02 травень1220 відпускні128,981091,02 червень1220128,981091,02 липень1220128,981091,02 серпень1220147,281072,72 вересень1250153,151096,85 жовтень1250153,151096,83 листопад1250153,151096,83 Грудень1250153,151096,83 2015 р.: січень1250153,151096,83 лютий1250153,151096,85 березень12501530151096,85 квітень1250153,151096,85 травень1250153,151096,85 червень1250153,151096,85 липень1250 + 1012,06 (комп. за невикористані дні відпустки)259,752002,31 Територіальною державною інспекцією праці у Дніпропетровській області проведені перевірки додержання ФОП [PERSON] законодавства про працю, за результатами яких встановлено: -планова за період 2009-2011 роки, Акт перевірки №04-09-119/14 від 28.03.2011. Порушень з питань щорічних відпусток, виплати заробітної плати, розміру заробітної плати та строків її виплати - не виявлено; -планова, Акт перевірки №04-09-119-25 від 27.09.2012 р. (п.4.2 Акта "Щорічні відпустки" - порушень не виявлено. Підпункт 5.1.1 акту : "Заробітна плата працівнику виплачується за виконану ним роботу. П.п. 5.1.2 : "Розмір мінімальної заробітної плати дотриманий." Пункт 5.6 Акта "Строки виплати заробітної плати" - порушень не виявлено. Підпункт 5.7.1 Акту: "Заробітна плата виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України." Підпункт 5.9.1 Акту: "Оплата праці здійснюється в першочерговому порядку."; -позапланова, Акт перевірки №04-09-119/34 від 25.03.2013 р. (Підпункт 5.1.1 акту: "Заробітна плата працівнику виплачується за виконану ним роботу. П.п. 5.1.2 : "Розмір мінімальної заробітної плати дотриманий." Підпункт 5.7.1 Акту: «Заробітна плата виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України.»); -позапланова, Акт перевірки №04-09-119/34 від 25.06.2013 р. (Підпункт 5.1.1 акту : "Заробітна плата працівнику виплачується за виконану ним роботу. П.п. 5.1.2 : "Розмір мінімальної заробітної плати дотриманий." Підпункт 5.7.1 Акту: «Заробітна плата виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України.») Таким чином, перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області показали, що за час роботи позивачки у відповідача відсутні порушення трудових прав позивачки, а саме : в питаннях надання щорічних відпусток, нарахування та виплати заробітної плати, дотримання мінімального розміру заробітної плати. Отже, посилання позивачки, що відповідачем порушується трудове законодавство, що полягає у порушенні її права на працю та отримання заробітної плати за свою роботу, та що позивачка не отримувала за свою роботу від СПД [PERSON] ні мінімальної заробітної плати, ні заробітної плати, яка була узгоджена сторонами трудового договору, є безпідставними, так як не підтверджено допустимими доказами. Крім того, з приводу невиплати відповідачем їй заробітної плати за весь час роботи позивачка до правоохоронних органів не звернулась. Зазначена обставина підлягає доведенню у передбачений законом спосіб. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Проте, позивачка стверджує про не отримання від СПД [PERSON] заробітної плати, тоді як її заява від 27.07.2015р. про звільнення не містить вказівки на звільнення внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю. Більше того, 05.08.2015р. від позивачки надійшов рекомендований лист №5330301496760, датований 04.09.2015р., в якому зазначено, зокрема: "У зв'язку з тим, що я не маю банківської картки, а заробітну плату мені постійно видавали готівкою прошу [PERSON] перерахувати всі належні мені виплати при звільненні на розрахунковий рахунок 292448255009100." Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Утім, позивачка звернулась 04.09.2015р. з позовними вимогами про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки до звільнення, тобто передчасно. Крім того, позивачка розрахувала розмір компенсації за невикористані дні відпустки у не передбачений законодавством спосіб. Так, відповідно до п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Натомість позивачка заявила позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку з 12.04.2005р. по 26.01.2006р. в сумі 3000 грн., не навівши розрахунку цієї суми та без урахування розміру нарахованої їй заробітної плати. Таким чином, позивачка не обгрунтовано заявила позовну вимогу про стягнення на її користь компенсації за невикористану відпустку з 12.04.2005р. по 26.01.2006р. в сумі 3000 грн. Така вимога є безпідставною, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону. Всупереч п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, позивачка нарахувала за період з 13.11.2008р. по 01.08.2015р. (6 років 8 місяців 19 днів) суму компенсації за невикористані відпустки 27000 грн. не передбаченим законодавством способом, а саме: шляхом множення числа 3000, яке не є сумарним заробітком за останні перед наданням відпустки 12 місяців, на число 9, яке не є числом календарних днів відпустки та взагалі кількість років 9 не вписується (не вміщується) у означений відпрацьований період. А відтак і розрахунки, здійснені на підставі помилкових відомостей, не можуть мати правозастосовчий характер. У відповідності до ст. 83 КЗпП, при звільненні позивачки згідно наказу №20 від 21.09.2015р. їй перерахована платіжним дорученням №85 від 21.09.2015р. грошова компенсація за всі не використані нею дні щорічної відпустки в сумі 905,46 грн. (за вирахуванням єдиного соціального внеску 3,6%, податку з доходів 15% та військового збору 1,5%) на вказаний нею рахунок. Відповідач не погоджується із позицією позивачки, що вона з 01.08.2015 року перебуває у вимушеному прогулі, оскільки вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Вимушений прогул працівника має місце при незаконній відмові у прийнятті його на роботу або при несвоєчасному укладенні трудового договору, незаконному відстороненні від роботи, незаконному звільненні або незаконному переведенні на іншу роботу, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні в трудовій книжці причини звільнення, якщо воно перешкоджало працевлаштуванню його. У даному випадку жодна з наведених обставин не має місця. Згідно табелів обліку робочого часу позивачка обліковувалася як відсутня на роботі без поважних причин, починаючи з 03.08.2015 року до моменту звільнення - 21.09.2015р. Тому він вважає, що відсутні законні підстави для визнання з 01.08.2015 року часом вимушеного прогулу. Пунктом 4 ст. 36 КЗпП України, за якою позивачка просить суд розірвати трудовий договір, передбачено підстави припинення трудового договору: «4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45)». Якщо взяти до уваги лише ту обставину, що позивачка просила у своїй заяві звільнити її за власним бажанням у зв'язку з переїздом на інше місце проживання, то така підстава передбачена ст.38 КЗпП України. Згідно ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема, переїзд на нове місце проживання, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Проте, заяву позивачки про звільнення з 01.08.2015 року він отримав від сторонньої особи лише 03.08.2015 року і між ним та позивачкою не досягнуто згоди в питанні звільнення її заднім числом, а саме: 01.08.2015 року. При цьому в подальшому, після отримання роботодавцем 03.08.2015 року заяви позивачки про звільнення і до дня її звільнення 21.09.2015 року, з новою заявою про звільнення позивачка не зверталася. Більше того, у заяві від 04.08.2015 року позивачка вказує про направлення нею заяви про звільнення, датованої 27.07.2015 року та про отримання цього листа від 27.07.2015 року сторонньою особою, яка не має жодних трудових обов'язків пов'язаних з магазином "Крамниця". Утім, отримавши рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №5330301496042 і, відповідно, достеменно знаючи про не вручення йому оператором поштового зв'язку цього поштового відправлення, з новою заявою про звільнення позивачка не зверталась, хоча вона вправі була звернутися до роботодавця (у тому числі в період з дня отримання від оператора поштового зв'язку повідомлення №5330301496042 та до дня направлення її заяви від 04.08.2015 року про перерахування виплат на розрахунковий рахунок) з новою заявою про звільнення за власним бажанням з зазначенням нової бажаної дати звільнення. Отже, позивачка не надала відповідачу як роботодавцю ні до 01.08.2015 року, ні 01.08.2015 року заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, зумовленої неможливістю продовжувати роботу, а тому він не повинен був розірвати трудовий договір у строк, про який просила позивачка - 01.08.2015 року, оскільки підстави для звільнення її з роботи за власним бажанням з 01 серпня 2015 року були відсутні. Між тим, звільнення позивачки заднім числом 01.08.2015 року призвело б до порушення її трудових прав, оскільки, дізнавшись лише 03.08.2015 року про її заяву про звільнення, але зазначаючи у наказі дату звільнення 01.08.2015 року, у нього б не було можливості у день звільнення виплатити грошові кошти, що належали їй до виплати при звільненні (заробітну плату за липень 2015 року та компенсацію за невикористані дні відпустки). Відтак, він не порушив трудові права позивачки, яка в період з 03.08.2015 року до 21.09.2015 року була відсутня на роботі і не приступала до виконання посадових обов'язків. Право, яке не є порушеним, захисту в судовому порядку не підлягає. У п. 4 позовної заяви зазначено про моральну шкоду, завдану незаконним звільненням позивачки, яка полягає у настанні нервового зриву та перебуванням у стресовому стані, але при цьому не додала доказів на підтвердження стресового стану або звернення за медичною допомогою до лікаря, чи перебування на лікуванні. Крім того, станом на день подання позову до суду позивачка не була звільнена. Більше того, у п. 4 позовної заяви зазначено, що позивачка втратила душевний спокій, перебуває у роздратованому стані, оскільки їй не зрозуміло, яку нестачу товару вона могла зробити. Тобто, втрата душевного спокою позивачка не пов'язує із незаконним звільненням, а пов'язує з не розумінням зробленої нею недостачі товару. Позивачка недостовірно зазначила у позовній заяві про звинувачення її з його боку у недостачі товару, оскільки такої не було виявлено і, відповідно, вимоги щодо недостачі товару до позивачки він не пред'являв. Відсутність з його боку таких дій не могла негативно вплинути на моральний стан позивачки. 17.08.2015 року за №12015040360000885 зареєстроване кримінальне провадження за попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ст. 185 ч. 1 КК України, у рамках якого розпочато досудове розслідування за фактом крадіжки грошових коштів в магазині "Продукти" по вул. Петровського, 60 м. Орджонікідзе. Слід зазначити, що позивачка безпідставно і голослівно зазначила про те, що її трудова книжка знаходиться у ФОП [PERSON] Жодних доказів на підтвердження цього позивачка до позовної заяви не додала і не зазначила про такі у позові, навіть не вказала, коли та за яких обставин вона нібито її йому надавала. Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62, та чинного законодавства України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Таким чином суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги цілком є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, ґрунтуються на доказах, наданих позивачем та які не відповідають дійсності та обставинам справи і є недостовірними і спростовуються стабільними поясненнями відповідача, наданим ним письмовими належними та допустимими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] «про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи та за період видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди». Стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved