Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

В квітні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що в період часу з 08.10. 2001 року по 02.03. 2015 року перебувала у трудових правовідносинах із [PERSON] установою "Санаторій "Металург", який є правонаступником ТОВ ПСП "Азовінтекс" та отримувала заробітну плату у розмірі згідно із штатним розкладом підприємства. Також зазначила, що з 02.03. 2015 року вона звільнена з [PERSON] установи "Санаторій "Металург" за власним бажанням. В день звільнення відповідач зобовязаний був видати заповнену трудову книжку та виплатити розрахункові кошти, однак в порушення вимог трудового законодавства відповідач цього не зробив. Таким чином, перед позивачем у відповідача наявна заборгованість по заробітній платі у розмірі 15733,12 гривень, а крім того у звязку із затримкою у розрахунку, та суми середньоденної заробітної плати у розмірі 118,55 гривень - компенсацію за час затримки у розрахунку в розмірі 4267,80 гривень, яку позивачка просила стягнути на її користь. А також просила винести окрему ухвалу про виявлення порушення закону при розгляді справи. Під час розгляду справи позивачка двічі змінювала позовні вимоги. Заявою про збільшення суми позовних вимог позивачка уточнювала суми, які підлягають стягненню та просила стягнути по день ухвалення судом рішення, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Заявою про збільшення позовних вимог від 22.06. 2015 року в остаточній редакції позивачка уточнила суми просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 15733,12 гривень, а також компенсацію за час затримки у розрахунку, який охоплюється періодом у 74 дні та становить 16366,58 гривень. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно перебувала з 08.10. 2001 року по 02.03. 2015 року у трудових відносинах з відповідачем. Після звільнення вона не отримала розрахунку по заробітній платі, а тому звернулась до суду за захистом своїх порушених прав з боку відповідача. В обґрунтування позовних вимог щодо моральної шкоди зазначила, що несвоєчасна сплата заробітної плати відповідачем призвело до душевних страждань, порушення нормального укладу життя, внаслідок не виплати відповідачем заробітної плати, що потребувала від додаткових зусиль для організації свого життя. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] установи "Санаторій "Металург" [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засідання позовні вимоги визнав частково, а саме в розмірі стягнення заборгованості по заробітній платі. В задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] з 02.03. 2015 року звільнена з [PERSON] установи "Санаторій "Металург" за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.8). З довідки № 86 від 24.03. 2015 року, виданої відповідачем, заборгованість за підприємством по заробітній платі перед [PERSON] за період часу 01.09. 2014 року по 02.03. 2015 року становить 15733,12 гривень. (а.с.6) Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та визнано сторонами, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 15733,12 за період часу з 01.09. 2014 року по 02.03. 2015 року, а тому ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то суд виходить із останнього розрахунку наданого позивачем із застосуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 221,17 гривень, яка розрахована відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02. 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з яким суд погоджується. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20\~Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція міститься у Постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Отже визначаючи кількість робочих днів, суд проводить розрахунок з наступного дня після звільнення позивачки, тобто з 03.03. 2015 року і таким чином у березні 2015 року 19 робочих днів, квітень 2015 21 робочий день, травень 2015 року 18 робочих днів, червень 2015 року 20 робочих днів, липень 2015 року 6 робочих днів, що складає 84 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 03.03.2015 року по день ухвалення рішення складає: 84 днів х 221,17 гривень та становить 18578,28 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного, що протягом тривалого часу після звільнення позивачка не отримувала повний та остаточний розрахунок по заробітній платі, отже, в результаті порушення відповідачем трудових прав позивач зазнав моральних страждань. За положенням ст. 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань на які посилається позивач, засади розумності і справедливості, суд вважає, що\~відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень є достатньою сумою для компенсації завданої шкоди. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, оскільки позивачка звільнена від сплати, суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі передбаченої ставки судового збору за позовні вимоги майнового характеру, відповідно до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 343,11 гривень, а також позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial