Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача шляхом повернення сплаченої за послуги грошової суми. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 серпня 2019 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір № 20/08/2019/2612 згідно якого відповідач узяв на себе зобов`язання із забезпечення інформаційного, консультаційно-довідкового та методичного обслуговування Замовника з питань порядку виїзду громадян України за кордон, питань, пов`язаних із правовим статусом громадян України під час перебування за кордоном та інших питань в обсязі та на умовах даного Договору. Країною, щодо якої Виконавець зобов`язався здійснювати обслуговування Замовника визначалася Литва. Позивач, згідно договору повинен був сплатити Виконавцю за надані послуги 12 580 (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят) гривень. Також, 20 серпня 2019 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого останній узяв на себе зобов`язання надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, в тому числі й за умов перетинання кордону держави; обов`язків і відповідальності Замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння Замовнику у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів для отримання біометричного паспорту громадянина України. Позивач, згідно договору повинен був сплатити Виконавцю за надані послуги 8 386( вісім тисяч триста вісімдесят шість) гривень. Свої обов`язки по договору виконав, та сплатив грошові кошти в сумі 20 966 грн. Відповідач свої обов`язки не виконав та не надав послуги з метою працевлаштування в республіки Литва. Замість цього він надав послуги по працевлаштуванню в республіки Польща, але це не передбаченого договорами та позивачу не потрібно працевлаштуватися в Польщі. Після закінчення строку дії договорів, з метою досудового врегулювання спору, 04.10.2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплаченої за послуги грошової суми, але відповідач не відповів, що підтверджує його небажання повернути вказану грошову суму. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в сумі 20966 грн. та сплачені судові витрати в сумі 4768 грн. 40 копійок. Позивач та його представник - адвокат Стинка С.О. у судове засідання не з`явилися, на електронну пошту суду надійшла заява представника позивача у якій він просить справу розглянути без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. 20 серпня 2019 року між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір № 20/08/2019/2612, згідно якого відповідач узяв на себе зобов`язання із забезпечення інформаційного, консультаційно-довідкового та методичного обслуговування Замовника з питань порядку виїзду громадян України за кордон, питань, пов`язаних із правовим статусом громадян України під час перебування за кордоном та інших питань в обсязі та на умовах даного Договору. Країною, щодо якої Виконавець зобов`язався здійснювати обслуговування Замовника визначалася Литва. Згідно пунктів 4.1, 4.2 вказаного договору, позивач повинен був сплатити Виконавцю за надані послуги 12 580 гривень у формі повної передоплати (а.с.9-10). Крім того, 20 серпня 2019 року між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг, відповідно до якого, відповідач узяв на себе зобов`язання надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, в тому числі й за умов перетинання кордону держави; обов`язків і відповідальності Замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння Замовнику у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів для отримання біометричного паспорту громадянина України. Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 вказаного договору, за надання послуг, позивач повинен був провести оплату шляхом внесення коштів на банківський рахунок виконавця у загальному розмірі 16772 грн., у день укладення договору Замовник повинен був сплатити виконавцю суму у розмірі 8386 грн., тобто половину від суми за надані послуги (а.с.11-12). 21 серпня 2019 року позивачем на рахунок відповідача перераховано за двома договорами 20966 грн., що підтверджується копією квитанції № 190821РР111566377895698811 від 21.08.2019 року (а.с.13). В порушення умов договорів, відповідачем послуги не надані. Згідно зі ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від виконання і вимагати відшкодування збитків. Статтею 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а у разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Із наведеним норм випливає, що між [PERSON] та ФОП [PERSON] наявні правовідносини, захист яких прямо регулюється Законом України "Про захист прав споживачів", із прерогативою захисту [PERSON] , як позивача за нормами, в тому числі і даного Закону. Таким чином, враховуючи що відповідачем не були надані послуги в повному обсязі з урахуванням того, що позивачем були перераховані грошові кошти у розмірі 20966 грн., останній має право на відшкодування збитків, завданим порушенням його прав, як споживача, за Договорами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в сумі 4768,40 грн., які складаються з судового збору в розмірі 768,40 грн. та професійної правничої допомоги в розмірі 4000 грн. При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 08 жовтня 2019 року між [PERSON] та адвокатом Стинкою С.О. було укладено договір 3 0810/19 про надання професійної правничої допомоги, відповідно до ордеру серії МК № 136505 (а.с.29, 30). Відтак, право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 12 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.). Судом встановлено, що позивачем, окрім договору про надання юридичної допомоги від 08 жовтня 2019 року та ордеру серії МК № 136505, надано товарний чек від 08 жовтня 2019 року №0810 про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 4000 грн. за надання професійної правничої допомоги, а тому позовні вимоги позивача щодо стягнення судових витрат підлягають задоволенню.

Outcome: approved