Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

25 січня 2018 року [PERSON] звернулася з позовною заявою про зміну розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та визначити їх у розмірі по 1000 грн. на кожну дитину. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на даний час визначений судом в 2006 року розмір аліментів в сумі по 360 грн. на кожну дитину, з врахуванням віку дітей є недостатнім, щоб забезпечити хоча б необхідні потреби дитини. Визначаючи розмір аліментів в сумі по 1000 грн. на кожну дитину, вона врахувала те, що витрати на утримання та виховання дітей, створення їм відповідних умов для проживання та навчання з дня увалення рішення значно зросли, а кошти, які сплачує відповідач не достатні для покриття вказаних витрат. Відповідач у підготовчому засіданні позовні вимоги визнав, подавши заяву про визнання позовних вимог (а.с.57). У відповідності до п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" та змістом ч.4 ст. 206 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Оглянувши заяву та вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити, так як він обґрунтований, доведений позивачем, відповідає матеріальному закону, визнаний відповідачем і це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Так, враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України " Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Встановлено, що за рішенням Долинського районного суду від 31.07.2006 року відповідач, як батько дітей: [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], сплачує аліменти у розмірі 360 грн. на їх утримання (а.с.9). Як вказано у ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Згідно правової позиції, яка викладена у справі №143цс13 від 05.02.2014 року, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України постановила, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст.183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст.184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Враховуючи зміст ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, за наявності відповідних обставин, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Як встановлено судом, після винесення вказаного рішення суду пройшов значний проміжок часу 12 років. На даний час розмір раніше визначених аліментів є недостатнім, оскільки в силу свого віку діти значно виросли, навчаються та потребують в зв"язку з цим більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту, лікування, що тягне і відповідну зміну матеріального становища матері, з якою дитина проживає. Таким чином, визначений судом розмір аліментів в сумі по 360 грн. на утримання дітей є недостатнім для задоволення всіх їх потреб: калорійного харчування та забезпеченням одягу відповідно до їх віку та витрат на лікування, тобто не забезпечує навіть мінімальні потреби дітей, і є не достатнім для повноцінного їх розвитку, а тому\~\~ є підстави для збільшення розміру аліментів. Стаття 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При визначенні нового розміру аліментів суд враховує те, що відповідач, будучи фізично здоровою особою працездатного віку, офіційно не працює та немає постійного заробітку, рухомого та нерухомого майна, не має інших осіб на утриманні, яких зобовязаний утримувати, відповідач може і повинен знаходити діяльність, яка б дозволила йому забезпечити належний рівень існування дітей, які мають право на утримання за його рахунок. А, відповідно, він повинен, і має можливість докладати всіх зусиль для надання повноцінного утримання своїм дітям, які в силу свого віку не можуть забезпечити себе усім необхідним. Виходячи зі змісту вищезазначених правових норм, та обставин, встановлених під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність збільшення розміру аліментів до 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, оскільки такий розмір не є надмірним, і є необхідним для забезпечення гармонійного розвитку і розумних потреб дітей. При цьому враховується також визнання відповідачем позову в ромірі по 1000 грн. на кожну дитину. На думку суду, стягнення аліментів у зазначеному розмірі є справедливим та достатнім з урахуванням наведеного вище, рівності прав та обов"язків батьків щодо дітей ( ст. 141 СК України) та фактичного приділення позивачкою більше сил та засобів на виховання та розвиток дітей через проживання останніх з нею. Тому суд вважає, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача підлягають збільшенню до 1000 грн. на місяць на кожну дитину, що буде законним та справедливим і відповідатиме інтересам сторін, а що саме головне інтересам дітей. Згідно п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Питання судових витрат, що в даному спорі становлять сплату судового збору в сумі 704. 80 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 800грн. згідно квитанції від 25.01.2018року, суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано під час підготовчого засідання до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 гривні 40 коп. На підставі наведеного, ст.180-182,192 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved