Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

15 лютого 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Шосткинської міської ради Шосткинського району, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] , загальною площею 40,5 кв. м, житловою площею 33,5 кв.м і господарських будівель позначених на схематичному плані: житловий будинок під літ. "А-1", прибудова під літ. "а", сіни під літ. "а1", сараї під літ. "В-1", "Д-1", погріб під літ. "Пг", гараж під літ. "Г-1", вбиральня під літ "У", огорожа під літ. "№1"в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] , та на іншу 1/2 частину вказаного майна - за набувальною давністю. В обґрунтування позову посилається на правомірність набуття спадкодавцем [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного майна, набуття позивачем в порядку спадкування за заповітом права власності на це майно та неможливість оформлення нею своїх прав на спадкове майно в порядку спадкування через відсутність правовстановлюючих документів на нього. Крім того, позивач вказує і\~ на набуття нею права власності на іншу 1/2 частину зазначеного об`єкта нерухомого майна за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. В судовому засіданні 14.02.2019р. позивач позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, в останнє судове засідання позивач\~ не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просила судові витрати залишити за нею. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надіславши заяву, в якій зазначив, що під час розгляду справи покладається на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] /а.с. 14/. За життя [PERSON] належала 1/2 частина житловий будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Народного суда 1-ї дільниці міста Шостка від 12.12.1950р., свідоцтвом про право власності від 15.04.1954р., висновком про регистрацию домоволодіння, довідкою Шосткинського МБТІ за № 134 від 07.02.2018р. /а.с.19, 20, 76, 77, 78/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вищевказане спадкове майно. За життя [PERSON] заповідала вищевказане майно своєму сину [PERSON] згідно із заповітом, посвідченим державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори 23.03.2000р. за реєстровим № 682 /а.с.12/. Цей заповіт не змінений, не скасований та не визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З довідки організаційного відділу Шосткинської міської ради Сумської області від 14.02.2018р. та довідки № 327, наявної в матеріалах спадкової справи [PERSON] , на день смерті [PERSON] разом з нею були зареєстровані: син [PERSON] та онука [PERSON] /а.с.37, 61/. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру та відповіді нотаріуса /а.с. 48,49,67/ вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, дані про її спадкоємців відсутні. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] , в тому числі й 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , за заповітом, прийняв в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Однак [PERSON] належним чином не оформив своїх спадкових прав та [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.15, 56/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вищевказане спадкове майно. За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів дочці [PERSON] /а.с.13, 58/. З відповіді приватного нотаріуса Шосткинського міського нотаріального округу /а.с. 51/ вбачається, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 5/2018. Згідно з матеріалами вказаної спадкової справи /а.с. 52 - 89/ єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті останнього є позивач, яка спадщину прийняла, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою. За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач, будучи спадкоємицею померлого [PERSON] за заповітом, звернулась до нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на своє ім`я на 1/2 частину спірного житлового будинку, але відсутність правовстановлюючих документів на зазначений будинок позбавила її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спірне майно. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У даному випадку у позивача відсутні правовстановлюючі документи на ім`я спадкодавця на спірний житловий будинок, що свідчить про неможливість отримання нею свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку, отже таке її право має бути захищено в судовому порядку. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов в частині встановлення факту належності 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] на праві власності позивачу в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , померлого [INFO] , підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання права власності за набувальною давністю на іншу 1/2 частину будинку [ADDRESS] суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обгрунтування вказаних вимог позивач посилається на те, що вказаний будинок за життя належав її бабі [PERSON] та діду [PERSON] в рівних частинах, вказує, що останній безвісти зник під час Великої Вітчизняної війни, а батько позивача після смерті своєї матері [PERSON] успадкував належну їй за життя 1/2 частину будинку. Позивач зазначає, що вона добросовісно заволоділа даним житловим будинком, зареєстрована та постійно проживає у ньому з 2001 року, з того часу відкрито та безперервно ним володіє, користується всіма його приміщеннями та прилеглими господарськими спорудами, несе витрати по його утриманню. Зі змісту рішення Народного суда 1-ї дільниці міста Шостка від 1950р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] у 1937 році придбали житловий будинок [ADDRESS] , який в часи Великої Вітчизняної війни був частково зруйнований та в подальшому відновлений [PERSON] в той час як [PERSON] перебував в лавах діючої Червоної Армії /а.с.19, 83/.\~ Даним рішенням визнано право власності на вказаний будинок за [PERSON] та безвісно зниклим її чоловіком [PERSON] порівну. На підставі цього рішення 15.04.1954р. видано свідоцтво про право власності на будову, в якому власниками будинку [ADDRESS] зазначені [PERSON] та [PERSON] /а.с. 20/. Судом встановлено, що номер вказаного будинку згодом був змінений з №3 на [ADDRESS] .\~ [PERSON] у 1941 році був мобілізований, а у вересні 1944 року безвісти зник, що підтверджується довідкою військомата /а.с.17/. Утриманням будинку тривалий час займалась співвласниця, дружина безвісно зниклого [PERSON] - [PERSON] , яка проживала в будинку до дня смерті - [INFO] . Також в будинку був зареєстрований та проживав [PERSON] (до дня смерті - [INFO] ), який доводився сином [PERSON] та [PERSON] , та який є батьком позивача. Позивач [PERSON] з 28.09.2001 року зареєстрована та проживає у будинку [ADDRESS] /а.с. 8-9, 39/. Посилаючись на те, що позивач добросовісно заволоділа 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS] та продовжує відкрито, безперервно володіти даним нерухомим майном більш ніж 10 років, позивачем в межах даної справи висуваються вимоги про визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю відповідно до приписів ст. 344 ЦК України Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо, суду повідомили, що вони знають родину позивача. Зазначили, що в спірному будинку раніше проживала баба позивача [PERSON] , яка вже померла, її похованням займались позивач та її батько [PERSON] (син [PERSON] ), останній також помер незадовго після матері. Сама ж позивач проживає у даному будинку з народження, вже близько тринадцяти років самостійно займається його утриманням, користується ним та прилеглими до нього господарськими будівлями, сплачує комунальні платежі та робила у ньому ремонт. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позовні вимоги правомірні, грунтуються на законних підставах та підлягають задоволенню також і в цій частині з огляду на наступне. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи підстави заявленого позову, суд вважає за необхідне звернутися до правових положень ст. 344 ЦК України, якою врегульований інститут набувальної давності. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому, за приписами ч. 4 даної статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження тощо), виключає застосування набувальної давності. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали сумніву щодо правомірності набуття майна. Водночас, за змістом ч.3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння річчю вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як було встановлено судом під час розгляду даної справи позивач фактично володіє та користується житловим будинком будинку [ADDRESS] , протягом більш ніж 10 років та набула у володіння спірну частину будинку за відсутності відповідних договірних або інших правових підстав. При цьому, досліджуючи питання щодо добросовісності володіння позивачем спірною часткою у будинку, слід зазначити, що позивач завжди вважала, що спірна частина будинку належить саме їй, адже вона належала її діду, який безвісти зник під час Великої Вітчизняної війни. Прийняти спадщину після останнього спадкоємці не мали можливості, оскільки його дата смерті не відома та сам факт такої нічим не підтверджується. Наведене у сукупності дозволяє суду дійти висновку, що позивач не знала та не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частку у будинку. Крім того,\~ позивач відкрито, тобто очевидно для всіх третіх осіб, та безперервно володіє даним об`єктом нерухомого майна протягом більш десяти років, що у тому числі підтверджується показами допитаних свідків, довідкою від 14.02.2018р., у якій зазначено, що позивач з 28.09.2001р. зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] , фактом звернення позивача до ФОП [PERSON] з приводу видачі технічного паспорта на вказаний житловий будинок. Засадами чинного Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, у тому числі шляхом визнання права (ст. 16 ЦК України). Приймаючи до уваги зазначені обставини, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , яка належала її діду [PERSON] , на підставі ст. 344 ЦК України. Враховуючи, що позивачем заявлено клопотання залишити судові витрати по справі за нею, суд залишає судові витрати за фактично понесеними.

Outcome: approved