Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

04.04.2014р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що прокурором прокуратури Мостиського району [PERSON] відносно нього упереджено і незаконно складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.185-8 КУпАП, і постановою судді Мостиського районного суду від 29.01.2014р. справу про адміністративне правопорушення закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП - за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Вказує, що 05.02.2014р. в.о. прокурора Мостиського району [PERSON] подав на вищевказану постанову судді апеляцію, однак апеляційний суд залишив постанову судді без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. Крім того, зазначає що на робочій нараді 17.01.2014р. з земельних питань, яку проводила прокуратура району з керівництвом району, задав у своєму виступі питання прокурору Мостиського району [PERSON] щодо законності складення відносно нього (позивача) вищевказаного протоколу, на що [PERSON] відповів, що це він особисто дав вказівку [PERSON] скласти відносно нього протокол, бо він (позивач) задає прокуратурі забагато питань. Вказує, що цей факт засвідчує зверхню і упереджену позицію керівництва і окремих прокурорів прокуратури Мостиського району. Вказує, що відповідачем порушені вимоги ст.ст.297, 299 ЦК України щодо поваги до честі та гідності особи та її ділової репутації. Зазначає, що має місце відверте зловживання владою, внесення в офіційні документи неправдивих даних з метою зробити його винним в надуманих правопорушеннях. Вказує, що внаслідок таких дій йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв'язку з приниженням честі, гідності та ділової репутації. З огляду на наведене просить суд визнати, що прокуратура Мостиського району в особі прокурора Мостиського району [PERSON], заступника прокурора Мостиського району [PERSON], прокурора прокуратури Мостиського району [PERSON], своїми діями посягнули на охоронювані законом його права та свободи, порушили його честь, гідність, зашкодили його діловій репутації, як вибраного волевиявленням громади міста, керівника територіальної громади міста - міського голови та нанесли шкоду його інтересам; зобов'язати посадові особи прокуратури Мостиського району - [PERSON], [PERSON], [PERSON] через місцеву районну газету «[INFO]» принести публічні вибачення за вчинені дії - незаконне складення відносно нього адміністративного протоколу про правопорушення, якого він не вчиняв; стягнути з відповідача компенсацію за спричинену йому моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а також понесені ним судові витрати; під час попереднього розгляду справи вирішити питання про витребування та дослідження матеріалів адміністративної справи про притягнення його до адміністративної відповідальності (справа №448/2056/13-п), про виклик до суду та допит в якості свідків осіб, які будуть ним заявлені. Вимоги позову підтримано позивачем у судовому засіданні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, покликаючись на те, що прокуратурою не порушено честі, гідності та ділової репутації відповідача; інформація про складення відносно відповідача протоколу про адміністративне правопорушення ніде не розголошувалась та не оприлюднювалась; відповідач з власної ініціативи на міжвідомчій нараді 17.01.2004р. порушив питання про складення відносно нього такого протоколу; присутній на нараді начальник відділу прокуратури Львівської області пояснив відповідачу, що дане питання не відноситься до порядку денного, а з приводу незаконних, на думку відповідача, дій [PERSON] роз'яснив право на звернення з письмовою заявою. Також вказує, що [PERSON] вороже сприймає вимоги прокурора, неодноразово не виконував такі, а навпаки скеровував в прокуратуру району різноманітні «відкриті листи». Зазначає, що відповідач не навів жодних доказів характеру, глибини та тривалості страждань, а наявність моральної шкоди та можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання відповідно до законодавства повинні визначатись шляхом проведення психологічної експертизи. Третя особа - [PERSON] проти позову заперечила з аналогічних підстав та просила розгляд справи проводити без її участі. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, а подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та проти позову заперечили у зв'язку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.11.2013року прокурором прокуратури Мостиського району Львівської області [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно з яким [PERSON], працюючи на посаді міського голови м.Судова Вишня Мостиського району Львівської області, отримавши особисто вимогу прокуратури Мостиського району Львівської області №83-3691 вих-13 «Про надання інформації та документів», на виконання якої необхідно було в термін до 13.11.2013року надати в прокуратуру Мостиського району належно завірені копії протоколів та рішень сесій прийнятих упродовж 2012 - 2013років з питань надання у власність, користування (оренду) земельних ділянок в межах населеного пункту та поза його межами, всупереч вимогам ч.1 ст.8 Закону України «Про прокуратуру», в порушення встановлених строків у вимозі прокурора не вжив заходів щодо розгляду вищевказаного документу і станом на 22.11.2013року залишив без розгляду вимогу прокурора, а також не надав своєчасно відповіді на вимогу прокурора, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 185-8 КУпАП. Постановою судді Мостиського районного суду від 29.01.2014р. справу про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП - за відсутністю події і складу вказаного адміністративного правопорушення. Постановою судді апеляційного суду Львівської області Калиняк О.М. від 24.02.2014р. постанову судді Мостиського районного суду від 29.01.2014р. залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. У вказаних судових рішеннях констатовано, що позивач був позбавлений можливості у визначений прокурором строк (до 13.11.2013р.) виконати вимогу прокурора про надання документів, оскільки отримав таку вимогу 14.11.2013р., тобто після спливу зазначеного у вимозі строку. Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд (у тому числі) вирішує такі питання: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зокрема, суд вважає, що із встановлених обставин насамперед випливають правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, які врегульовані відповідними нормами законодавства. Так, ст.1176 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Зокрема, вказані правовідносини регулює Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Зокрема, стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; Оскільки на позивача не накладалися адміністративні стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а провадження у справі взагалі було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, то відповідно відсутні підстави для застосування норм закону щодо відшкодування шкоди внаслідок незаконного накладення адміністративних стягнень незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Отже, відповідно до вимог ч.1 ст.1167, ч.6 ст.1176 ЦК України завдана позивачу моральна шкода має відшкодовуватися на загальних підставах, тобто за наявності вини особи, яка її завдала. При цьому суд вважає, що встановленню підлягають дві головні обставини: чи завдана моральна шкода, ким саме і чи є вина особи, яка її завдала. Так позивач покликався, що відносно нього має місце відверте зловживання владою, внесення в офіційні документи неправдивих даних з метою зробити його винним в надуманих правопорушеннях. Проте позивачем не надано доказів вини конкретних осіб, зокрема посадових осіб прокуратури [PERSON], [PERSON] чи [PERSON], щодо упередженого і незаконного складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. Такими доказами на думку суду можуть бути: вироку суду про засудження осіб, причетних до складання відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, за зловживання службовим становищем, перевищення службових повноважень, службове підроблення, службову недбалість, тощо, чи принаймні наказ про притягнення вказаних осіб до дисциплінарної відповідальності. Як вбачається з пояснень позивача останній звертався у вищестоящі органи прокуратури з скаргою на дії вищевказаних осіб, однак відповіді цих органів так суду і не надав. Сам по собі факт закриття провадження у справі відносно позивача з реабілітуючих підстав не може вважатися фактом заподіяння йому моральної шкоди, адже як суд наголошував раніше, це може мати місце лише у випадку незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади). З огляду на наведене суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про прокуратуру» прокурор має право витребовувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних підприємств, установ та організацій рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення, мати доступ до відповідних інформаційних баз даних державних органів. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про прокуратуру» законні вимоги прокурора, які відповідають чинному законодавству, є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та громадян і виконуються невідкладно або у передбачені законом чи визначені прокурором строки. Відповідно до ст.255 КУпАП прокурор має право складати протоколи про порушення, передбачені (у тому числі) статтею 185-8 КУпАП «Ухилення від виконання законних вимог прокурора». Згідно з п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Так, ст.221 КУпАП передбачено, що протокол про адміністративні правопорушення, передбачені (в тому числі) ст.185-8 КУпАП, розглядаються судом і постановою судді Мостиського районного суду від 29.01.2014р. провадження у справі закрито в у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, тобто позивача взагалі не притягнуто до адміністративної відповідальності. Отже, підсумовуючи наведене: прокурор скористався своїм правом, передбаченим законом, витребовувати документи та правом скласти протокол про адміністративне правопорушення у зв'язку з невиконанням його вимоги; доказів вини посадових осіб прокуратури [PERSON], [PERSON] чи [PERSON] щодо упередженого і незаконного складання протоколу позивачем не надано; для протоколу про адміністративне правопорушення законодавством встановлений відповідний порядок розгляду; справа про адміністративне правопорушення відносно позивача була закрита у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, відповідно позивач не був незаконного притягнутий до адміністративної відповідальності, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Що стосується вимог позивача про порушення честі, гідності та ділової репутації і відшкодування завданої у зв'язку з цим моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. До вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст.23, 277, 297, 299 ЦК України, що регулюють відшкодування моральної шкоди, захисту честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, а також відповідні роз'яснення з цих питань, дані у постановах Пленуму Верховного Суду України з цих питань. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає (у тому числі) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ст.277 ЦК України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У п.19 Постанови зазначено: відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до п.21 Постанови суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно з п.18 Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивач покликається на те, що на міжвідомчій нараді 17.01.2014р. на його запитання щодо законності складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення прокурор Мостиського району [PERSON]. відповів, що це він ([PERSON].) дав вказівку скласти такий протокол, бо позивач задаєте забагато питань прокуратурі. За клопотанням позивача, заявленим у позовній заяві та у судовому засіданні, судом допитано свідків [PERSON] та [PERSON], які були присутні на вищевказаній нараді. Проте вказані свідки підтвердили лише відповідь прокурора [PERSON] на запитання щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення, що це він дав вказівку скласти такий протокол відносно позивача, а вислову «…бо задаєте забагато питань прокуратурі» вказані свідки не навели і вказали, що нарада носила робочий, діловий характер і прокурором Шимоном І.П. в адресу позивача не було сказано жодних висловів, які б принижували його честь, гідність та ділову репутацію. Суд вважає, що сама по собі фраза «це я дав вказівку скласти відносно Вас протокол» не може розцінюватися як така, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, адже прокурор району наділений повноваження надавати вказівки підлеглим особам щодо виконання ними своїх функцій. Складення протоколу про адміністративне правопорушення працівниками прокуратури, як вище зазначав суд, передбачено законодавством. Крім того, виходячи з наведених вище норм та роз'яснень, суд вважає необхідним зазначити, що позивач повинен усвідомлювати той факт, що він, будучи міським головою м.Судова Вишня, обіймаючи публічну посаду, здійснюючи публічну владу на місцевому рівні, вирішивши апелювати до довіри громадськості та погодився "виставити" себе на публічне політичне обговорювання (зокрема сам ініціювавши звернення на публічній нараді по його персональному питанню до прокурора), - то він підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконує свої функції (зокрема, виконує чи не виконує законні вимоги прокурора). У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо позивача, як публічної особи, є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. Позивач, як публічна особа, неминуче відкривається (зокрема сам ініціювавши звернення на публічній нараді по його персональному питанню до прокурора) для прискіпливого висвітлення його слів та вчинків (зокрема щодо виконання чи не виконання ним законних вимог прокурора) і повинен це усвідомлювати. Отже, позивач не довів факту поширення відносно нього як публічної особи - міського голови (щодо якого межа допустимої критики є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи) інформації, яка б в брутальній, принизливій чи непристойній формі принижувала його честь, гідність чи ділову репутацію. Також позивач не покликався на те, що інформація про складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення будь-де поширювалася працівниками прокуратури Мостиського району і в судовому засіданні таких доказів не здобуто. Сам по собі факт складання протоколу про адміністративне правопорушення не є поширенням інформації, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, тим більше, що справа про адміністративне правопорушення була закрита з реабілітуючих підстав, тобто позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності. Крім того, відповідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач не подав доказів, які б з огляду на вищенаведені вимоги підтверджували обставини заподіяння йому моральної шкоди, а тому його доводи і в цій частині є безпідставними. Таким доказом дійсно міг бути висновок психологічної експертизи, на відсутність якого покликається представник відповідача і який передбачений Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджено. НаказомМіністерства юстиції України від 08.10.1998р. №53/5. Враховуючи наведене, у справі відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, а саме відсутні обставини та докази: - поширення прокуратурою з власної ініціативи інформації про складення протоколу щодо позивача (позивач на нараді сам ініціював звернення до прокурора щодо складення протоколу) та відсутні докази висловлювання прокурора [PERSON] - «…бо ви задаєте забагато питань прокуратурі». Відповідно неможливо оцінити чи є даний вислів щодо позивача, як публічної особи - міського голови (щодо якого межа допустимої критики є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи) оціночним судженням (критикою, оцінкою дій, висловлюванням, що не може бути витлумачене як таке, що містить фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири), яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості, чи інформацією, що висловлена б в брутальній, принизливій чи непристойній формі і принизила його честь, гідність чи ділову репутацію; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, оскільки встановлено, що складання протоколу щодо позивача мало місце і прокурор [PERSON]. на нараді лише підтвердив те, що він дав вказівку скласти такий протокол (це достовірна інформація, якої ніхто не спростовує). Складення протоколу про адміністративне правопорушення і направлення такого для розгляду в суду не є поширенням недостовірної інформації, а крім того, про факт складання такого відповідач нікого не повідомляв та не оприлюднював; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права позивача, тобто або завдає шкоди відповідним його особистим немайновим благам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки справа про адміністративне правопорушення щодо позивача закрита з реабілітуючих підстав, тобто позивача взагалі не притягнуто до адміністративної відповідальності, відповідно не завдано шкоди ні відповідним його особистим немайновим благам, ні немає перешкод для повного і своєчасного здійснення ним свого особистого немайнового права, а доказів того, що саме по собі складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо позивача завдало останньому шкоди, - позивачем не подано. З огляду на наведені обставини відсутні підстави для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати моральну шкоду. Що стосується формулювання позивачем самих позовних вимог. У п.26 Постанови зазначено: відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. З огляду на наведене позовна вимога позивача про зобов'язання вибачатися у місцевій газеті навіть за наявності обставин заподіяння моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки не передбачена законодавством як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації, а також через місцеву газету прокуратурою не поширювалася щодо позивача будь-яка негативна інформація щодо складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідно до п.13 Постанови: у разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов'язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. З огляду на наведене позовні вимоги позивача щодо встановлення факту, що посадові особи прокуратури [PERSON], [PERSON] та [PERSON] порушили його право на честь, гідність та ділову репутацію внаслідок поширення недостовірної інформації навіть за умови доведення такого, не підлягали вирішенню у резолютивній частині рішення, оскільки позивач посилався на заподіяння йому моральної шкоди цими конкретними (відомими) особами. Враховуючи всі наведені вище обставини в сукупності суд приходить до висновку, що немає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed