Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

ПАТ КБ " Приватбанк" 20.02.2018 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості . Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 25.09.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZRZ0AE00004645, згідно умов якого банк надав йому кредит у розмірі 11394,60 доларів США на термін до 24.09.2012 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, та інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов"язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Свої зобов'язання з передачі грошових коштів банк виконав. В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 12.12.2017року заборгованість відповідача перед банком складає 1128,68 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 0,21 долара США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 0,61 долара США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 260,26 доларів США; заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 867,60 доларів США. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 1128,68 доларів США, що за курсом 27,13 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.12.2017 року складає 30621,09 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн. В суді представник позивача [PERSON], діючий за дорученням, позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, не погодився з твердженнями відповідача про пропуск позовної давності; вважає,що строк позовної давності не пропущено, так як позовна давність збільшена за домовленістю сторін та відповідно до п.5,1 умов кредитного договору договір діє до повного виконання сторонами зобов"язання за цим договором. \~ \~ \~ Відповідач\~ [PERSON]\~та його\~представник [PERSON]\~в суді\~позов \~не визнали\~ та\~ пояснили,\~що \~між \~позивачем та\~[PERSON]\~було укладено\~25.09.2007\~року кредитний\~ договір\~ на придбання автомобіля. Строк дії договору до 24.09.2012 року. 17.03.2010 року через неспроможність виконувати покладені кредитним договором зобовязання, після проведення перемовин з представниками позивача, [PERSON] добровільно передав представникам банку на реалізацію заставне майно - автомобіль марки Ситроен Берлінго. Кошти отримані від реалізації заставного майна, враховуючи виплачені позивачу кошти, повинні були повністю перекрити грошові зобовязання відповідача за кредитом. Після реалізації залогового автомобіля, 13.09.2010 року позивач листом повідомив [PERSON], що вартість реалізованого залогового майна не повністю покрила кошти, що мають бути виплачені та було повідомлено про існування боргу у розмірі 641,79 доларів США. 23.11.2010 року [PERSON] виплачено заявлену позивачем прострочену заборгованість, що на той час складала 669,05 доларів США Після сплати вказаних коштів відповідач вважав, що повністю виконав умови договору і боргу перед банком не має. 10.06.2012 року [PERSON] отримав остатнього листа від позивача про сплату недоплати та простроченої заборгованості по кредиту. Відповідачем було направлено декілька звернень щодо ситуації, що склалась через помилку або через умисні дії працівників банку, щодо введення його в оману щодо розміру заборгованості,на які було отримано формальні відповіді та відмову. Будь-які перемови з цього приводу було остаточно припинено з обох сторін 10.06.2012 року.\~ До\~ суду позивач звернувся за захистом своїх прав лише в 2018 року, тобто через 6 років від моменту коли дізнався про порушення своїх прав. Просили застосувати до позовних вимог позовну давність і відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.09.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір №ZRZ0AE00004645,\~ відповідно до умов якого позивачем був наданий відповідачу кредит в сумі 11394,60 доларів США на строк з 25.09.2007 року по 24.09.2012 року (а.с.8-9). 17.03.2010 року позивачем через неспроможність виконувати покладені кредитним договором зобов"язання було добровільно передано представнику банка на реалізацію заставне майно- автомобіль марки " Сітроен", що підтверджується актом приймання автомобіля на реалізацію (а.с.37). Відповідно до листа позивача від 13.09.2010 року, адресованого відповідачу, після реалізації автомобіля станом на 03.09.2010 року заборгованість [PERSON] перед банком за кредитним договором складає 641,79 доларів США( а.с. 41). Відповідачем 23.11.2010 року сплачено позивачу суму заборгованості, що складала 669,05 доларів США, що підтверджується квитанцією про сплату ( а.с.42). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як стверджував в суді відповідач, 10.06.2012 року він отримав останнього листа від позивача про сплату недоплати та простроченої заборгованості по кредиту. Ним було направлено кілька звернень щодо ситуації, що склалась через помилку або умисні дії працівників банку, щодо введення його в оману щодо розміру заборгованості, на які він отримав формальні відповіді та відмову, будь-які перемови з цього приводу було остаточно припинено з обох сторін 10.06.2012 року. Таким чином, про порушення свого права позивач дізнався в червні 2012 року та повідомив про це відповідача, що підтверджується зверненнями відповідача на адресу позивача ( а.с.38-40). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 12.12.2017 року відповідач має заборгованість у розмірі 1128,68 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом- 0,21 дол.США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 0,61 дол.США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 260,26 дол.США; заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 867,60 дол.США. В суді відповідач та його представник просили застосувати позовну давність до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до\~статті 256\~ ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~ \~ \~ \~ Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила( ч. 1 ст. 261 ЦК України). Суд не погоджується з доводами позивача про те, що позов подано в межах строку позовної давності, так як відповідно до п.7.1 кредитного договору №ZRZ0AE00004645 від 25.09.2007 року, укладеного між сторонами, банк зобов"язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 25.09.2007 р. по 24.09.2012 року включно (а.с. 9), посилання позивача на п.5.1 умов кредитного договору не свідчить про зворотнє. Про порушення свого права банк дізнався в червні 2012 року, а до суду звернувся з позовом 20.02.2018 року. Враховуючи, що з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права і до моменту звернення до суду з позовом, пройшло більше п"яти років та заяву відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку , що позов не підлягає задоволенню у зв"язку з пропуском позивачем позовної давності. На підставі ст. ст.256-257, 261 ЦК України та

Outcome: dismissed