Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

В квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк" (далі ПАТ КБ "Приват Банк") звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на їх користь заборгованості за кредитним договором № б/н від 10.12.2007 року в розмірі 22588,47 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. В позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10.12.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з погашенням кредиту згідно умов та графіку кредитного договору. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Заборгованість відповідача перед ПАТ КБ "Приват Банк" станом на 31.03.2015 року складає 22588,47 грн, тому просить позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приват Банк» суму заборгованості. Представник відповідача [PERSON], який діяв на підставі доручення (а.с.34), позов не визнав. Не заперечував обставини отримання його сином [PERSON] кредиту в ПАТ КБ "ПриватБанк" та наявність заборгованості по кредиту в заявленому розмірі. Однак просив суд відмовити банку в задоволенні позовних вимог, так як при зверненні до суду в квітні 2015 року з даним позовом Банк пропустив строк позовної давності за захистом порушених прав, а тому просив до даних спірних правовідносин застосувати строки позовної давності, про що надав відповідну заяву. [PERSON] не підписував «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам», а тому підстав вважати, що термін дії кредитного договору продовжено не має. При цьому подав суду письмові заперечення, в яких посилався на відповідні Правові позиції Верховного суду України, які необхідно застосувати при розгляді даних спірних правовідносин.(а.с.37) Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами докази, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що згідно до укладеного договору №б/н від 10.12.2007 року [PERSON] отримав кредит у ЗАТ КБ "ПриватБанк" у розмірі 1000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7-13). На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк". Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст.629 ЦК України. Ст.530 ч. 1 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно п.3.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та оплачувати комісії на умовах, встановлених договором . Ст.1049 ч. 1 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Відповідач [PERSON] не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином в порушення умов кредитного договору, а також ст.509, 526 ЦК України зобов'язання за вказаним договором не виконував. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором [PERSON] станом на 31.03.2015 року має заборгованість по кредиту у сумі 22588,47 грн, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом - 5232,98 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 12245,22 грн; заборгованості за пенею та комісією - 3558,44 грн, а також відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 1051,83 грн. (а.с.4-6). Таким чином, заявлені Банком позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з [PERSON] правомірні та обґрунтовані. Однак як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] надав суду заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. (а.с.37-38) Відповідно до п.9.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу про припинення договору, він автоматично продовжується на такий же строк. Відповідно до п.5.4 Умов строк погашення кредиту в повному обсязі визначається не пізніш останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. Так відповідно до п.3.1.1., 5.4. розділу 11 Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного в картці. Таким чином відповідно до Умов договору, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON], кінцевий термін виконання кредитного зобов"язання відповідає строку дії картки. Із заяви від 10.12.2007 року, яка є невід"ємною частиною договору, укладеного ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON], убачається, що строк дії картки, виданої останньому, становить два роки, тобто - до 10.12.2009 року. ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулись в су з позовною заявою про захист порушеного права - у квітні 2015 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до Правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 22.10.2014 року (справа №6-14цс14) за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. За змістом п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Стаття 266 ЦК України вказує на те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином судом встановлено, що позивач, подавши позовну заяву в квітні 2015 року, звернувся в суд із пропуском трирічного строку позовної давності, який по даним правовідносинам сплив - 10.12.2012 року і який обчислюється з моменту закінчення дії платіжної картки до моменту пред"явлення позову, оскільки після закінчення строку дії платіжної картки боржник не користувався нею, не сплачував борг та не отримував нову картку. Поважних причин пропуску Банком строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено , що є самостійною підставою для цього. Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості належить відмовити в зв"язку з пропуском Банком строку звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності.

Outcome: dismissed