Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

представник публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 8949,89 доларів США за курсом 26,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.03.2016 року складає 234934,49 грн. за кредитним договором №ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 року та судові витрати. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тими обставинами, що відповідно до укладеного кредитного договору №ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 12839,86 доларів США на термін до 22.05.2018 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Прийняті на себе зобов`язання, відповідач не виконує, що є підставою для стягнення заборгованості по кредитному договору, яка становить станом на 25.03.2016 року 8949,89 доларів США, що еквівалентно 234934,49 грн. в судовому порядку. [PERSON] в свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом, де просив: - Визнати пункт 8.1, пункт 8.2 кредитного договору № ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 року, підписаного [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсними. - Визнати додаток №1 та додаток №2 до кредитного договору № ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 року, підписаного [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсними. - Визнати недійсним кредитний договір № ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 року, підписаного [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним. Зустрічний позов обґрунтовано тими обставинами, що кредитний договір №ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 рокує нікчемним, тому що банк грошові кошти відповідачеві не надав, договір не виконав та не міг виконати, оскільки поточний рахунок на ім`я [PERSON] не відкривався, до позову не надано заяви на відкриття поточного рахунку та договору про відкриття поточного рахунку, позов не містить даних про відкриття рахунку для надання кредиту; заява на переказ готівки в іноземній валюті не оформлювалась та не підписувалась, до позову її також не надано; кредит у вигляді готівкових коштів з каси банку не надавався, та заява на видачу готівки не оформлювалась та не підписувалась, до позову її також не надано; позичковий рахунок не відкривався, та міг бути відкритий, так як не є особовим поточним клієнтським рахунком. На думку позивача за зустрічним позовом умови договору споживчого кредиту є несправедливі в цілому, в договорі не дотримано принципу добросовісності, розумності та існує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача фінансових послуг. Умови кредитного договору на думку позивача за зустрічним позовом є несправедливі, вони вводять в оману і вказують на нечесну підприємницьку практику. Також зазначає, що Приватбанком не було надано [PERSON] своєчасної, достовірної та повної інформації в письмовій формі про кредитні умови. Представник публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в судовому засіданні позові вимоги за основним позовом підтримав в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечував, надав письмові заперечення на зустрічний позов. [PERSON] , його представник про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник позивача надав свою згоду на заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що основний позов підлягає задоволенню частково, зустрічний позов задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 22.05.2008 року уклали кредитний договір № ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 12839,86 доларів США на термін до 22.05.2018 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Прийняті на себе зобов`язання, відповідач не виконує, в результаті чого станом на 25.03.2016 року утворилась заборгованість в розмірі - 8949,89 [Долар США], яка складається з: - 6508,78 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - \~ \~ \~ \~958,04 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 232,34 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 815,47 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: - \~ \~ \~ \~9,52 [Долар США] штраф (фіксована частина). - 425,73 [Долар США] - штраф (процентна складова), що за курсом 26,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.03.2016 року складає 234934,49 грн. Статтею 1054\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.\~625\~ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Згідно ч. 1 ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.\~\~\~\~ Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.\~\~\~\~ Статтею 599\~ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідачем за основним позовом вказаний розрахунок не спростований, та не надано суду доказів погашення зазначеної заборгованості. Пленум Верховного Суду України у постанові №14\~від 18.12.2009\~року "Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі" роз`яснив, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач за основним позовом не виконав взяті на себе зобов`язання та не сплатив борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги за основним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором суд керується таким. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). За положеннями ст.61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами договору передбачено застосування пені (п.5.1) як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час згідно з п. 5.3Договору передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена ВСУ у постановах від 21.10.2015 №6-2003цс15, від 11.10.2017 №347/1910/15-ц. У зв`язку із зазначеним суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені. Щодо вимог за зустрічним позовом суд дійшов висновку про задоволення зустрічних вимог частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається зі змісту спірного кредитного договору в ньому передбачено всі істотні умови такого виду договорів, відповідно до вимог чинного на час його підписання цивільного законодавства. Оспорюваний кредитний договір містить інформацію про суму кредиту (п.1.1, п.8.1), про дату укладення правочину, відсоткову ставку та плату, заходи забезпечення виконання зобов`язань (п.п. 8.2). Таким чином, укладаючи договір № ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 року, сторони дійшли згоди щодо предмету договору та істотних умов договору. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Статтею 2 ЗУ "Про банки і банківську діяльність", банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно з ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Пунктами8.1, 8.2 кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту та перерахування кредитних коштів на винагороду за надання фінансового інструменту, у розмірі що складає 330,00 доларів США. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд приходить до висновку про те, що умови пунктів 8.1, 8.2 кредитного договору № ZPVLGA0000000997 від 22.05.2008 рокує несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору, у зв`язку з чим зустрічний позов підлягає задоволенню частково. Питання розподілу судових витрат вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial