Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та до неповнолітнього [PERSON], від імені якого діє законний представник [PERSON], в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатами гуртожитку та виселити відповідачів з кімнат №11, №13, №14А у будинку №193 по вул. Адмірала Макарова у м. Херсоні без надання їм іншого жилого приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що вказаний гуртожиток належить позивачу на праві власності. Відповідачі не працюють у ПАТ "Таврійська будівельна компанія", рішення про вселення відповідачів до гуртожитку не приймалося, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався. Крім того, [PERSON] вже кілька років не проживає у гуртожитку. Відповідачі в добровільному порядку відмовилися звільнити кімнати, що позбавляє позивача повною мірою користуватися своїм майном. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні заперечували проти позову, надали письмові заперечення з цього приводу. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог щодо виселення [PERSON], оскільки це порушує права неповнолітнього. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступного. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Херсонською міською радою ЗАТ "Таврійська будівельна компанія" на праві приватної власності належить гуртожиток, що знаходиться у м. Херсоні по вул. Адмірала Макарова, 193. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як зазначено позивачем та не заперечувалось відповідачами у вказаному гуртожитку у кімнатах №11, №13, №14а проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи, на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України\~закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. ст. 127, 128, 129 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. За змістом вказаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають із підприємством у трудових відносинах. Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, затвердженим Радою Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року №208. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" розяснено, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід зясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордеру на зайняття жило площі в гуртожитку. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно із ч. ч. 2,3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ організацій, які поселилися в гуртожитку в звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочинну. Відповідно до ч. 3\~ст. 116 ЖК України\~осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення допускається з підстав , установлених законом. Виселення проводиться в добровільному або в судовому порядку. Посилання відповідачів на укладений договір найму суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на пять років. В п. 1.1 вказаного договору зазначено, що кімнати в гуртожитку надаються [PERSON] на час роботи у ВАТ "Херсонський КСВМ" (правонаступником прав і обовязків якого є ПАТ "Таврійська будівельна компанія"). Як вбачається з трудової книжки [PERSON], останній звільнився з ПАТ "Таврійська будівельна компанія" у листопаді 2014 року за власним бажанням у зв"язку з виїздом. Таким чином, жоден з відповідачів не працює у ПАТ "Таврійська будівельна компанія", отже договір найму припинив свою дію в звязку із закінченням строку, на який його було укладено. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обовязків щодо користування житлом. У договорі найму від 01.10.2003 р. не вказано осіб, які проживатимуть разом з [PERSON] Оскільки позивач, як власник спірних кімнат, не приймав рішення про вселення відповідачів у кімнати гуртожитку, не видавав відповідного ордеру, договір найму припинив свою дію, відповідачі не працюють у ПАТ "Таврійська будівельна компанія", то відповідачі не мають правових підстав для проживання у спірних кімнатах гуртожитку, а тому підлягають виселенню. При цьому суд визнає необґрунтованими доводи відповідачів та третьої особи щодо порушення житлових прав неповнолітньої дитини. Оскільки місцем проживання дитини є місце проживання батьків, право користування житлом дитини похідне від права користування житлом батьків. Припинення права користування житлом батьків є підставою для припинення права користування житлом дитини. Щодо вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатами гуртожитку, суд дійшов висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки втрата права користування є підставою для виселення. На час розгляду справи відповідач [PERSON] разом з членами своєї сімї проживає у спірному гуртожитку та зареєстрований там. Отже, належним способом захисту є саме виселення з гуртожитку. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1378 грн., по 459, 33 грн. з кожного.

Outcome: partial