Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до територіальної громади с. Келеберда в особі Келебердянської сільської ради Канівського р-ну про визнання права власності на земельну частку (пай). Свій позов мотивую тим, що її мати [PERSON], в травні 1968 р. була прийнята на роботу в колгосп ім. Карла Маркса, що в с. Келеберда, Канівського району, Черкаської області, та стала членом даного господарства, що підтверджується архівною довідкою № 97/04-03 від 29.10.2015р. В наслідок об'єднання колгоспів "Росія" с. Прохорівка та ім. Карла Маркса с. Келеберда утворився колгосп "Росія" с. Прохорівка. Згідно рішення Черкаської обласної Ради народних депутатів №378 від 19 липня 1982 року та протоколу №4 від 28 липня 1982 року загальних зборів уповноважених колгоспників колгосп "Росія" с. Прохорівка роз'єднався на два окремі господарства. Колгосп с. Келеберди прийняв назву "Дніпро" Канівського району Черкаської області. Згідно розпорядження Представника Президента України в Канівському районі №56 від 13 травня 1993 року на базі колгоспу створене колективне сільськогосподарське підприємство (КСГП) "Дніпро" с. Келеберда. Згідно рішення загальних зборів колгоспників (протокол № 1 від 15 лютого 2000 року) КГСП «Дніпро» реформовано в СТОВ «Дніпро» с. Келеберда. Таким чином відбулося розпаювання сільськогосподарських земель КГСП «Дніпро», під час якого [PERSON] була пенсіонером даного сільськогосподарського підприємства, із членів колгоспу не вибувала, однак при розпаюванні земель КГСП «Дніпро», [PERSON] пропустили в списках пайовиків, яким виділялися земельні паї. Оскільки спадкодавець, [PERSON], була членом колгоспу з травня 1968р. і була пропущена, не включена в списки - додаток до державного акта на право колективної власності на землю, помилково, позивач змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Земельна частка в КГСП «Дніпро» с. Келеберда визначена для кожного пайовика в розмірі 2,96 га умовних кадастрових гектарів.[INFO] року мати позивача - [PERSON] померла, позивач є спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину шляхом оперативного управління спадковим майном. Позивач дізналася про порушення своїх прав від жителів села Келеберда Канівського р-ну, які зверталися з аналогічним позовом до суду, а тому вважає, що строки звернення до суду не порушені. Просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай) після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, із резервного фонду Келебердянської сільської ради Канівського р-ну Черкаської області площею 2,96 га в умовах кадастрових гектарах із земель, які перебували у колективній власності КГСП «Дніпро» с. Келеберда Канівського р-ну Черкаської області. Виділення земельного паю провести за рахунок резервного фонду Келебердянської сільської ради Канівського району Черкаської області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 21.10.2015 року (а.с.6) в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просять суд визнати за позивачем [PERSON] право власності на земельну частку (пай) після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, із резервного фонду Келебердянської сільської ради Канівського р-ну Черкаської області площею 2,96 га в умовах кадастрових гектарах із земель, які перебували у колективній власності КГСП «Дніпро» с. Келеберда Канівського р-ну Черкаської області. Виділення земельного паю провести за рахунок резервного фонду Келебердянської сільської ради Канівського району Черкаської області. Представник відповідача - територіальної громади с. Келеберда в особі Келебердянської сільської ради Канівського р-ну - голова села [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечує проти задоволення позову, якщо це не суперечить закону. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивач у позові просить визнати за нею право на земельну частку (пай) як спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], якій за життя належало б право на отримання такої частки (паю). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що предметом даного спору є право на отримання земельної частки (паю) [PERSON], яка померла [INFO] та набуття права власності на земельну частку (пай) в подальшому спадкоємцями після її смерті, і що оскільки спірні відносини виникли у 1995 р., тому при розгляді справи суд повинен керуватися положеннями ЦК УРСР в редакції 1963р. з подальшими змінами та доповненнями. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено осіб, які мають право на земельну частку (пай), зокрема, право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995р. №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельний пай одержали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Так, законодавством визначено, що членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. В п.8 та п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Ст. 76 ЦК УРСР передбачала початок перебігу строку позовної давності, який починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, але суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з його недоведеністю, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, зокрема: - з пенсійного посвідчення члена колгоспу (а.с.9) та архівної довідки №97/04-03 від 29.10.2015р. ( а.с.12), вбачається, що мати позивача [PERSON] з травня 1968 року по листопад 1983 року дійсно працювала та числилася в колгоспі ім. Карла Маркса (колгосп «Дніпро» з 28.07.1982р.) с. Келеберда, на момент розпаювання земель даного товариства, а тому мала право на земельну частку (пай), але сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримала, оскільки з невідомих причин пропущена в списках пайовиків; - з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.11.1995 року (а.с.8), що [PERSON] померла [INFO] року; - з свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 14.09.1973 року, що батьками позивача [PERSON] були батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с.7). Згідно архівної довідки №392/04-03 від 29.10.2015р. (а.с.11), внаслідок об'єднання колгоспів "Росія" с. Прохорівка та ім. Карла Маркса с. Келеберда утворився колгосп "Росія" с. Прохорівка. Згідно рішення Черкаської обласної Ради народних депутатів №378 від 19 липня 1982 року та протоколу №4 від 28 липня 1982 року загальних зборів уповноважених колгоспників колгосп "Росія" с. Прохорівка роз'єднався на два окремі господарства. Колгосп с. Келеберди прийняв назву "Дніпро" Канівського району Черкаської області. Згідно розпорядження Представника Президента України в Канівському районі №56 від 13 травня 1993 року на базі колгоспу створене колективне сільськогосподарське підприємство (КСГП) "Дніпро" с. Келеберда. Згідно рішення загальних зборів колгоспників (протокол № 1 від 15 лютого 2000 року) КГСП «Дніпро» реформовано в СТОВ «Дніпро» с. Келеберда. Згідно розпорядження голови Канівської РДА (а.с.13,14) вбачається, у відповідності з Указом Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.1996 року №187 «Про стан реформування земельних відносин» затверджено розрахунок вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовах кадастрових гектарів по КСГП. КГСП «Дніпро» передано у колективну власність 1408,4 гектарів землі. Середній розмір земельної частки (паю) 2,96 га . Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Ст. 548 ЦК УРСР передбачає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 УРСР). Так в ході розгляду справи позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] Крім цього, слід зазначити, що дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що [PERSON] на день смерті не належала на праві власності розташована на території Келебердянської сільської ради Канівського району Черкаської області земельна частка (пай) та вона не набула права на неї, оскільки при житті [PERSON] не була включена в списки пайовиків, які формувалися за її життя у 1995 р. Таким чином, суд приходить до висновку, що при житті у [PERSON] не виникло право власності на земельну частку (пай), а відповідно це право не може бути успадковане її спадкоємцями. Суд на підставі ч.4 ст. 174 ЦПК України не приймає до уваги визнання позову представником відповідача Келебердянської сільської ради, оскільки таке визнання позову суперечить вищезазначеним положенням законодавства України Оцінюючи зібрані по справі докази, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed