Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

25.04.2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] і просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.10.2010 року у сумі 108 847 грн. 73 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3 067,97 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 95 967,54 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4 152,80 грн.; штрафи - 5 659,42 грн. та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.05.2018 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено судове засідання. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.06.2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.10.2010 року у сумі 108 847 (сто вісім тисяч вісімсот сорок сім) гривень 73 копійки, з яких: заборгованість за кредитом - 3 067,97 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 95 967,54 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4 152,80 грн.; штрафи - 5 659,42 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок. 13.10.2020 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду від 23.06.2018 року по цивільній справі №639/2097/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить суд поновити йому строк на подання вказаної заяви, переглянути та скасувати вищевказане рішення суду, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, відмовивши у задоволенні позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.10.2020 року клопотання [PERSON] про поновлення процесуального строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду від 23.06.2018 року по цивільній справі №639/2097/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Поновлено [PERSON] процесуальний строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду від 23.06.2018 року по цивільній справі №639/2097/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Прийнято до провадження заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 23.06.2018 року по цивільній справі №639/2097/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і призначено розгляд заяви в судовому засіданні. Зокрема, у заяві про перегляд заочного рішення суду від 23.06.2018 року [PERSON] зазначав, що останній платіж, здійснений відповідачем на виконання умов договору, був здійснений 29.09.2013 року, з цього часу він перестав платити щомісячні платежі на погашення кредиту, а банк дізнався про порушення свого права. При цьому банк звернувся до суду тільки 25.04.2018 року із значним пропуском позовної давності. Крім того, відповідач не знав та не міг знати умови договору, укладеного з банком. Відповідач підписував Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка оформлювалася одночасно з видачею стипендіальної картки. В Анкеті-заяві була єдина умова (притаманна договору) - це бажаний кредитний ліміт - 3 100,00 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які є притаманні договору, в даній Анкеті-заяві не вказано. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 23.06.2018 року по цивільній справі №639/2097/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.06.2018 року по цивільній справі №639/2097/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасовано. Цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання. 20.05.2021 року відповідачем [PERSON] на адресу суду подано відзив на позов, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 16.07.2021 року представником позивача АТ КБ «Приватбанк» на адресу суду подані письмові заперечення проти пояснень відповідача, в тому числі посилаючись на визначений сторонами строк позовної давності тривалістю 50 років. Також 16.07.2021 року від позивача АТ КБ «Приватбанк» на адресу суду подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14 479,01 грн., за кредитним договором № б/н від 29.10.2010 року, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 3 067,97 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 8 209,74 грн., заборгованість за пенею - 3 201,30 грн. та стягнути з відповідача судові витрати В обґрунтування позовних вимог як і раніше позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 29.10.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3 100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами Банку складає між ним та банком договір. Позивач вказує, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку з чим і утворилася заборгованість, що становить 14 479,01 грн., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 3 067,97 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 8 209,74 грн., заборгованість за пенею - 3 201,30 грн. У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з уточненим позовом. В судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , який на даний час перебуває в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» (т.2 а.с.1), відмовився брати участь в судовому засіданні через відеоконференцію. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] у судове засідання, призначене на 21.09.2021 року, не з`явилася, надала письмову заяву, в якій просила провести засідання у її відсутність, відмовити у задоволенні позову, застосувати строк позовної давності. Враховуючи подані заяви, в тому числі заяви по суті справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін та їх представників. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Анкети-заяви [PERSON] від 29.10.2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідачу було відкрито рахунок, та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом (т.1 а.с.9,10). [PERSON] погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, однак підписав лише довідку про основні умови кредитування з використанням кредитки «універсальна, 55 днів льотного періоду» (а.с.10). Згідно з пунктом 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, кредитний ліміт встановлюється на підставі наданих позичальником документів, за рішенням банку. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 2.1.1.7.6 встановлено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим Договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Так, судом на підставі уточненого та зменшеного розрахунку заборгованості встановлено, що відповідачем було порушено зобов`язання стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого, відповідач станом на 01.07.2001 р. має заборгованість у розмірі 14 479,01 грн., за кредитним договором № б/н від 29.10.2010 року, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 3 067,97 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 8 209,74 грн., заборгованість за пенею - 3 201,30 грн. (т.2 а.с. 48-53). При цьому як визнано самим відповідачем так і підтверджено довідкою про рух коштів по картковому рахунку (т.2 а.с.37-42 ) ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідком порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 29.10.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак відповідач підписав основні умови кредитування. Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, за простроченими відсотками та за пенею. Разом з тим, відповідач [PERSON] та його представник наполягають на застосуванні судом наслідків пропуску позивачем строку позовної давності під час звернення до суду з даним позовом. Так, ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ «Нафтова компанія «Юкос" проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви N 22083/93 і N 22095/93, §51)). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною 1 ст.259 ЦК України передбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 08.11.2017 року № 6-2891цс-16 вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. До матеріалів справи позивачем долучена довідка, в якій зазначена, що [PERSON] була видана одна кредитна картка № [NUMBER] строком дії до 10/14 (т.2 а.с. 43). Жодних документів, які б підтверджували погодження відповідачем перевипуску карти матеріали справи не містять. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної (кредитної) картки відповідачем [PERSON] була отримана нова картка. Матеріали справи не містять інших доказів, що свідчили б про переривання позовної давності. Отже строк позовної давності позивачем пропущений, адже позивач звернувся до суду з позовом тільки 25.04.2018 року, що перевищує три роки з дня закінчення дії картки. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року справа №545/765/17 (провадження №61-26683св18) та від 07 серпня 2019 року справа №199/4074/16 (провадження №61-15465св18). Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови і правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови надання кредиту містили саме ті строки позовної давності на які зараз посилається позивач, а також що такі умови були відповідачем підписані. У заяві позичальника від 29.10.2010 року та довідці про умови кредитування посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності. Отже суд вважає, що у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали. А тому суд приходить до обґрунтованого висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» пропустило передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми кредиту, також пропущено позивачем і строки позовної давності при зверненні з вимогами про стягнення відсотків і пені. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, оскільки про сплив позовної давності заявила сторона відповідача у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у зв`язку з пропуском Банком строку звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed