Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. 06.12.2006 року шлюб між ними розірвано. Від спільного подружнього життя в них народилась донька [PERSON], [INFO]. Більше п'яти років вони з відповідачем проживають окремо. На даний час дитина перебуває на її утриманні. Де відповідач працює їй невідомо, матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку їй не надає. Тому просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали. Вважають позов безпідставним, необгрунтованим та таким, що задоволенню не підлягають, а тому просили відмовити у задоволенні позовних вимоги. Окрім того, відповідач у судовому засіданні стверджував, що [PERSON], [INFO] не є його донькою, а свідоцтво народження [PERSON], [INFO] є сфальсифікованим. Від проведення запропонованої йому судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи відмовився. Крім того зазначили, що при подачі позову про розірвання шлюбу та в судовому засіданні позивпчка стверджувала, що дітей у них немає, хоча на той час вона народила дитину. В подальшому позивач та представник позивача у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлявся про час судового засідання. Вислухавши пояснення сторін по справі, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Із свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 15.04.2006 року виданого Відділом Рацсу Івано-Франківського міського управління юстиції вбачається, що 15.04.2006 року зареєстровано шлюб [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації шлюбів від 15.04.2006 року зроблено відповідний актовий запис №468. Відповідно до свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 25.11.2006 року виданного Відділом Рацсу Івано-Франківського міського управління юстиції [INFO] народилася [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень від 25.11.2006 року зроблено відповідний актовий запис за №2336. Батьком [PERSON] є [PERSON], а матір'ю [PERSON]. 18.07.2012 року Відділом Рацсу Івано-Франківського міського управління юстиції повторно видано Свідоцтво про народження [PERSON], [INFO] Серія [NUMBER]. Із актового запису про народження №2336 від 25.11.2006 року вбачаєьбся, що [INFO] народилась [PERSON] У графі «Відомості про батька» зазначено, що ним є - [PERSON], [INFO]. Підставою запису відомостей про батька є А/З про шлюб №468 від 15.04.2006 р. скл. у відділі РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.12.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 15.04.2006 року у відділі РАЦСу Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №468 розірвано. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З урахуванням наведених положень та доводів про те, що відповідач не має постійного доходу, суд дійшов висновку, що аліменти, які підлягають стягненню з нього на користь позивачки на утримання дитини слід визначити в твердій грошовій сумі, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідачем не надано суду доказів про його матеріальне становище та стан здоров'я. Проте, він є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дитини. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд відкидає твердження відповідача з приводу того, що [PERSON] не є його донькою, оскільки суду не представлено жодних письмових доказів на підтвердження вказаної обставини, окрім того у судовому засіданні відмовився від проведення запропонованої йому судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти в її користь на утримання [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23 серпня 2011 року. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 214,60 гривень судового збору в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2, Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 3,27 Конвенції про права дитини, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", ст. 11, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved