Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач), в особі свого представника, 15 червня 2015 року звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - Відповідач) про визнання окремого положення правочину недійсним та зобов'язання вчинити певні дії. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в укладеному між нею та банком кредитному договорі в пункті 4.2. встановлена комісійна винагорода за управління кредитом, проте у договорі не зазначено які саме дії мають бути здійснені банком та за що саме сплачується така винагорода. Вважає даний пункт договору недійсним, виходячи з положень ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати пункт 4.2 договору недійсним, зобов'язати Відповідача повернути їй 11 413,03 грн. шляхом зарахування їх на її рахунок, відкритий Відповідачем, як зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за правочином та зобов'язати Відповідача здійснити перерахунок заборгованості за договором кредиту, з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, а саме: у пункті 1.3. інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00 та здійснити перерахунок заборгованості, з урахуванням грошових коштів в розмірі 11 413,03 грн. У судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник Відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, а управління кредитом - є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Крім того, зауважив, що під час укладення кредитного договору, позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасників договору було вільним. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що 21 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № R53100455658В (далі - Договір). Відповідно до п. 1 Договору, Відповідачем було надано кредит Позивачеві на власні споживчі потреби у розмірі 35 100 грн., зі сплатою 10% річних з кінцевим строком повернення 21 серпня 2016 року. Згідно з п. 4.2. Договору відповідач встановив комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% за період з 1-го по 36-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті розраховується від суми Кредиту, зазначеної в п. 1 Розділу № 1 цього кредитного договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування Кредитом відповідно до Графіку повернення кредиту та сплати процентів, який є Додатком до цього Договору та його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання Кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана в п.1 Розділу № 1 цього Договору. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Як вбачається із матеріалів справи, умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, не визначено в чому полягає надання банком послуг Позивачеві за управління кредиту та яка природа цих послуг. В поданих запереченнях представником Відповідача не було вказано суті такої послуги, в чому вона полягає та чи надавалась вона Позивачеві. Відповідно до ч. 1-2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на те, що пункт 4.2. договору про надання споживчого кредиту №R53100455658В від 21 серпня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] прямо суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суд приходить до висновку, що вказана частина кредитного договору є нікчемною. Крім того, згідно ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Матеріали справи свідчать, що станом на день розгляду справи Позивачем було перераховано на користь Відповідача 11 413,00 грн. комісійної винагороди за управління кредитом. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про зобов'язання Відповідача повернути Позивачеві 11 413,00 грн. сплаченої комісійної винагороди за управління кредитом на підставі пункту 4.2. кредитного договору, визнаного судом нікчемним. Разом з тим, Позивач просить суд ухвалити судове рішення, яким у пункті 1.3. Додатку до Договору інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00, тим самим, Позивач фактично просить суд внести зміни до правочину, укладеного між сторонами. Позовна вимога в цій частині задоволенню не підлягає, з таких підстав. За змістом частин 1 та 2 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. За змістом частини 1 статті 11 Цивільного процесуального Кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до пункту 7.2 Договору, зміни і доповнення до нього оформлюються в письмовій формі договорами про внесення змін (додатковими угодами) до Договору або шляхом викладення Договору в новій редакції. За таких обставин, оскільки правочином, укладеним між сторонами, передбачено порядок внесення змін до нього, при зверненні до суду із цим позовом в частині щодо внесення змін до правочину за рішенням суду, Позивач не надала підтвердження про дотримання нею порядку внесення змін до правочину, передбаченого Договором, у зв'язку з чим, позов в цій частині є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на те, що Позивач звільнена від сплати судового збору та на її користь винесене судове рішення, суд вважає за необхідне стягнути із Відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. З урахуванням викладеного, на підставі статтей 11, 203, 215, 216, 651 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial