Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, якою просила встановити юридичний факт, що її вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна. Заявник мотивує свої вимоги тим, що до свого вимушеного переселення вона була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. На праві спільної сумісної власності володіє часткою квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою. Із вказаного місця реєстрації та фактичного проживання змушена була виїхати внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області до м. Сєвєродонецьк, а згодом до м. Старобільськ. При цьому в обґрунтування обставин, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначає, що перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, на думку заявників, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки». Зазначає, що навесні 2014 року стала свідком захоплення озброєними людьми в камуфляжі без розпізнавальних знаків адміністративних будівель у м. Красний Луч, після чого в місті та його околицях почали облаштовувати блокпости, на яких цілодобово знаходились озброєні люди, які перевіряли документи та обшукували людей. В м. Красний Луч було введено комендантську годину, внаслідок чого громадяни були значно обмежені у праві на вільне пересування в межах міста. Відтоді населений пункт наповнювався добре екіпірованими бойовиками слов'янської та кавказької зовнішності без розпізнавальних знаків а також військовою технікою з прапорами Російської Федерації та «ЛНР». Після 11 травня 2014 року з [PERSON] перестали розмовляти практично всі співробітники. В магазині біля роботи їй не продавали продукти, в обличчя називали «бандерівкою», в її адресу неодноразово публічно лунали погрози вбивством. З кінця травня та впродовж червня 2014 року заявник спостерігала порушення основоположних прав людини та систематичні обстріли з боку проросійських бойовиків по житловим кварталам м. Красний Луч та сусіднім містам. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських окупантів, а тому на початку серпня 2014 року заявник була змушена залишити рідне місто та переміститись до м. Сєвєродонецьк, а згодом до м. Старобільськ аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявник втратила особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку їх прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року. Отримана [PERSON] довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09.10.2017 р. №0000359181, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації, посвідчує лише факт його вимушеного переселення з м. Красний Луч, Луганської області, до м. Старобільськ, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, України, було обумовлено тим, що заявник мала на меті визначити свій статус як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому, заявник просила суд встановити юридичний факт, що її вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна. Заявник [PERSON] та її представник [PERSON] були відсутні під час слухання справи, до суду надали письмові заяви, в яких заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити, а також просили суд справу розглянути без їх участі. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Суд повно та всебічно дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], уродженка смт. Красне Буського району Львівської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER]. 10.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується відомостями її паспорту та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.08.2012 року. Згідно договору купівлі-продажу від 22.07.2013 року, заявнику на праві спільної сумісної власності належить частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 09.10.2017 р. №000035981, заявник була вимушена переміститися з [ADDRESS] до [ADDRESS]. Вказаною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчено лише факт вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» [PERSON] проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації [PERSON] «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США [PERSON] заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки». Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ [PERSON] заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю». Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі. Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 04 липня 2014 року, контррозвідка Служби безпеки України встановила причетність кадрового співробітника Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, громадянина Російської Федерації [PERSON] до постачання зброї з Росії для бандформувань та найманців у східних регіонах України. Громадянин [PERSON] разом зі своїм поплічником з Головного Розвідувального Управління Генерального Штабу Збройних Сил Російської Федерації на прізвисько "[PERSON]" організовував постачання з Ростовської області Росії важкого озброєння, використовуючи для цього так звані "коридори" на українсько-російському кордоні. Встановлено також, що він, маючи досвід бойових дій у Чечні, готував бойовиків для поповнення терористичних організацій у Луганській області. Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 09 серпня 2015 року, співробітники Служби безпеки України спільно з військовослужбовцями Збройних Сил України поблизу села Станиця Луганська, Луганської області, затримали громадянина Російської Федерації, який брав участь у бойових діях проти українських вояків. Затриманий у грудні 2014 року вступив до складу розвідувального підрозділу незаконного військового формування "ЛНР". Російський найманець розповів, що раніше брав участь у бойових діях під час проведення двох "чеченських кампаній" у складі Псковської та Рязанської десантно-штурмових бригад, має професійні навички ведення бою та поводження з різними видами зброї. Прес-центр Служби безпеки України 09 травня 2014 року повідомив, що при спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в Луганській області співробітниками Служби безпеки України та Державної прикордонної служби затримано двох громадян Російської Федерації, які за завданням російських спецслужб мали взяти участь у заходах екстремістського характеру. Як розповіли затримані громадяни Російської Федерації, вони входять до політичної партії [PERSON] «Другая Россия», членів якої російська сторона активно використовує для засилання на територію України в якості, так званих, «ополченців». З серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно\-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Луганської області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. Інтернет-сайт "INTV. ua" від 30 квітня 2015 року опублікував статтю під назвою "Російські війська в Луганську готуються до прориву". Виходячи з її змісту, українські розвідгрупи зафіксували прибуття в Луганськ чергової групи російських військ. «Розвідгрупи ГІ "Права Справа" зафіксували прибуття в Луганськ підрозділів 76-го окремого ремонтно-відновлювального батальйону (місце постійної дислокації - Слов'янськ-на-Кубані, Краснодарський край, Російська Федерація)». Місця дислокації російських військових у Луганську: готель «Турист», гуртожитки №3, 4, 5 Аграрного університету, гуртожитки кооперативного технікуму. Російський спецназ дислокується в готелі «Дружба» та в колишньому готелі «Колос». Жива сила та техніка також базується на території ВАУШ та обласного воєнкомату. в Луганську зосереджено від 5 до 6 тис. особового складу російських військ. В статті "Российские войска вошли на территорию Украины со стороны Луганска" від 14.04.2014 року, яка розміщена на сторінках Національного антикорупційного порталу "Антикор", вказано, що російські війська майже безперешкодно перетнули кордон України з боку Луганська. Точна кількість російських військ невідома. Окрім цього, російських солдат супроводжували танки, важка техніка і БТРи. Інтернет-портал "Інсайдер" опублікував статтю під назвою "Сепаратисти Луганщини ухвалили тимчасову конституцію і призначили уряд" від 18 травня 2014 року в якій зазначено, що в Луганську на першому засіданні так званих народних депутатів "Верховної ради Луганської народної республіки" було обрано [PERSON] "главою ЛНР". Так званим "головою республіканських зборів ЛНР" обраний [PERSON], а [PERSON] обраний "главою уряду ЛНР" Окрім цього, в «ЛНР» створили «Комітет Державної Безпеки», діяльність якого керує голова псевдо республіки. До складу комітету входять авіаційні підрозділи, підприємства, освітні і наукові організації, експертні, судово-експертні, військово-медичні підрозділи і організації, військово-будівельні підрозділи та інші організації та підрозділи, призначені для забезпечення його діяльності. Ця інформація міститься в статті під назвою "У ЛНР створили КДБ", яку опублікував інтернет-ресурс "Українська правда" Згідно з оперативною інформацією ІАЦ РНБОУ з 1.09.2014 року на Луганському напрямі, українські військові через масові артилерійські обстріли отримали наказ та організовано відійшли з селища Георгієвка, розташованого на трасі Луганськ-Красний Луч-Сніжне. Зважаючи на точність ударів, обстріл ведуть професійні артилеристи Збройних Сил Російської Федерації. Крім того, зафіксовано велику концентрацію російських сил навколо райцентру Лутугіно й на підступах до міста Щастя на північному березі Сіверського Донця Як повідомляє Інтернет-портал "ТСН" від 29.04.2014 року в статті "Після ОДА російські бойовики в Луганську захопили прокуратуру, обласну ТРК", проросійські бойовики захопили будівлю Луганської ОДА, вибивши в ній шибки із застосуванням димових шашок та петард. Після цього ними було захоплено будівлю прокуратури Луганської області та знято з неї державний прапор України. Згодом частина нападників вирушила до будівлі обласного управління МВС України Луганської області із закликами штурму будівлі та відставки діючого начальника МВС Луганщини. Крім цього, озброєними бойовиками було захоплено будівлю Луганської обласної телерадіокомпанії. На офіційному сайті Голови "ЛНР" міститься Указ Голови Луганської Народної Республики [PERSON] № 423/01/07/16 від 28.07.2016 року "О режиме комендантского часа". Згідно до Указу, введено режим комендантського години на території Луганської Народної Республіки з 23:00 до 4:00 год. Згідно з оперативною інформацією інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони України від 17.09.2014 року, в районах населених пунктів Фащівка, Красний Луч, Луганської області було зафіксовано переміщення російських військових та бойовиків. На територіях, підконтрольних проросійським бойовикам, останні маскують військову техніку в житлових кварталах та у подвір'ях мирних громадян. 06.11.2014 року на територію України з території Росії в напрямку м. Красний Луч, Луганської області, було зафіксовано переміщення військової техніки з 32 танків, 16 гаубиць Д-30 та 30 КамАЗів з боєприпасами та живою силою. Також з території Російської Федерації до України через населений пункт Ізварине зайшла колона вантажівок, серед яких зафіксовано 3 автомобілі марки КамАЗ із радіолокаційними станціями. Про це все повідомив інформаційно-аналітичний центр Ради національної безпеки та оборони України від 07.11.2014 року. В статті "Союз ЛНР і ДНР очолив оголошений в розшук [PERSON]" від 26.06.2014 року, яку розмістив на своїх сторінках Інтернет-портал "Уніан", вказано, що в Луганську 25.06.2014 року було створено так званий Союз народних республік (СНР), до складу якого ввійшли самопроголошені «Луганська і Донецька народні республіки», тимчасову раду якого очолив [PERSON] Також до складу союзу увійшли [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Згідно статті "В парламенті ЛНР обрали прем'єр-міністра" від 21.08.2014 року, що опублікована в Інтернет-ресурсі "Новини онлайн 24", парламент "ЛНР" обрав [PERSON] на посаду прем'єр-міністра, який раніше обіймав посаду міністра оборони самопроголошеної "ЛНР". Відповідно до інформації, що міститься на сторінках Інтернет-джерела "Радіо свобода" в статті "Російські найманці програють у будь-якому випадку - айдарівець" від 04.09.2014 року, в результаті масивних обстрілів та наступу переважаючих сил з боку російських військових, українські війська вимушені були відступити від населених пунктів Луганської області, зокрема, Міусинська, Георгіївки, Новоствітлівки, Хрящуватого. З метою забезпечення проведення реєстрації в електронному виді фактів виникнення, зміни, припинення прав і правовідносин, а також їх об'єктів та суб'єктів, визначених законодавством статусів, наданих фізичним і юридичним особам, а також з ціллю реєстрації інших фактів, повноваження по реєстрації яких покладені на органи юстиції "ЛНР", указом глави "ЛНР" "Про державні єдині реєстри системи юстиції ЛНР та порядок їх створення" № 107/01/02/16 від 29.02.2016 року було постановлено створити до 01.01.2017 року Державний реєстр обтяжень рухомого майна "ЛНР". 04.08.2014 року глава "ЛНР" [PERSON] видав указ про мобілізацію всіх дієздатних чоловіків віком від 18 до 60 років в армію "ЛНР", згідно якого чоловікам у віці від 18 до 60 років було заборонено перетинати кордон "ЛНР", оскільки вони були зобов'язані з'явитися в розташування армії "ЛНР" для проходження служби в її рядах. Про це все повідомив Інтернет-портал "Незалежне бюро новин" у своїй статті "[PERSON] оголосив мобілізацію в ЛНР всіх дієздатних чоловіків до 60 років" від 14.08.2014 року. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявників, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької області окупованою Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявників з частини окупованої Російською Федерацією території Луганської області, Україна, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 pоку, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. На сторінках Інтернет-ресурсу "imi.org.ua" міститься стаття "У Луганську відключили українські телеканали, а по радіо кличуть у сепаратисти " від 31.07.2014 року, в якій вказано, що у Луганську припинена трансляція українських телеканалів. З 30.07 2014 року проросійські бойовики вимкнули всі українські канали, не працює радіо «Ера». На частотах державного FM-радіо «Пульс» були заклики «поповнювати лави армії південного сходу» і спеціально написані пропагандистські пісні із словами «Вставай, Донбас! Ты будешь новым Брестом.». За повідомленням прес-центру Міністерства закордонних справ України від 09.08.2014 року, проросійські бойовики викрали 7 українських дітей з Будинку малюка м. Луганськ. За наявною інформацією, 08.08.2014 року представниками проросійських збройних формувань, що діють на сході України, було незаконно переміщено через пункт пропуску «Ізварино-Донецьк» до Російської Федерації 7 українських дітей (усі віком до 2-х років, хворі на дитячий церебральний параліч), викрадених з Будинку малюка м. Луганськ. На сторінках Інтернет-джерела "Інститут релігійної свободи" в статті "Хронологія терору: бойовики "ДНР" та "ЛНР" переслідують християн Донбасу" від 06.08.2014 року, в якій зазначено, що проросійські бойовики "ДНР" та "ЛНР" викрадають, вбивають та погрожують священикам і віруючим на контрольованих ними території Донбасу. Крім цього, проросійські бойовики самопроголошених "ДНР" і "ЛНР" захоплюють церковні будівлі та реабілітаційні центри, для того, щоб розміщувати свої штаби, склади боєприпасів та бойові точки для ведення вогню по українським військам. В статті "Бойовики на Донбасі катують полонених і виписують їм смертні кари - ООН" від 29.07.2014 року, йдеться про доповідь ООН, в якій наводяться факти жорстоких знущань над людьми. Так, з середини квітня 2014 року проросійські бойовики поміщають під варту місцевих політиків, державних посадових осіб, працівників місцевих підприємств вугільної промисловості, звичайних громадян, в тому числі вчителів, журналістів, представників духовенства та студентів. Проросійські бойовики вимагають викуп за людей, або використовують затриманих для викопування траншей чи кидання їх в бій у перші ряди. На сторінках Інтернет-ресурсу "media.vbs.com.ua" міститься стаття "Над будівлею Луганської ОДА піднято прапор Росії" від 29.04.2014 року, в якій вказано, що на даху будівлі Луганської ОДА, під скандування "Молодці, Росія, Донбас", проросійськи налаштованими прихильниками федералізації України було піднято прапор Російської Федерації. Із змісту статті «Дорога, що сполучує Луганськ та Харків під обстрілами» від 15.11.2014 року, що міститься на сайті телеканалу «СТБ» зазначається, що внаслідок обстрілів проросійських бойовиків дорога, яка сполучає 2 обласні центри держави, доїхати до місця призначення стає смертельно небезпечно. Намагаючись поцілити по позиціям українських силовиків, російські агресори часто хиблять. Судячи з вирв завглибшки понад метр, б'ють не з мінометів, а з тяжкої артилерії та реактивних систем залпового вогню. Інтернет джерело "TCH" у статті "Ситуація у Луганську критична: бензин і ліки продають по захмарним цінам" від 16.09.2014р. повідомляло, що м. Луганськ залишалось без зв'язку і медиків. Пенсії та зарплати не виплачуються, не працюють банкомати. Аптеки продають медикаменти за завищеними цінами. Бензин продається по двадцять гривень за літр. Гуманітарну допомогу розкрадають, а потім перепродають у магазинах. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27 січня 2015 року. Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими сепаратистськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Щодо порушень прав самої [PERSON], які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі підтверджуються поданими нею доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Луганської області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. Так, до початку збройної агресії Російської Федерації проти України навесні 2014 року, заявник був повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Красний Луч, [PERSON] мала роботу, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Навесні 2014 року заявник стала свідком захоплення озброєними людьми в камуфляжі без розпізнавальних знаків адміністративних будівель у м. Красний Луч, після чого в місті та його околицях почали облаштовувати блокпости, на яких цілодобово знаходились озброєні люди, які перевіряли документи та обшукували людей. В м. Красний Луч було введено комендантську годину, внаслідок чого громадяни були значно обмежені у праві на вільне пересування в межах населеного пункту. Відтоді місто наповнилось великою кількістю професійно екіпірованих бойовиків слов'янської та кавказької зовнішності без розпізнавальних знаків та військовою технікою під прапорами Російської Федерації та «ЛНР». Після 11 травня 2014 року з [PERSON] перебувала під психологічним тиском свої колег через те, що займала проукраїнську громадянську позицію. В обличчя називали «бандерівкою», в її адресу неодноразово публічно лунали погрози вбивством. З початком збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області озброєні бойовики зневажали будь-які права громадян. Так, на території м. Красний Луч проросійські бойовики не тільки викрадали, катували, вбивали, а й активно залучали місцеве населення до примусової праці, зокрема, для будівництва блокпостів, риття траншей, окопів. З огляду на постійні обстріли проросійських бойовиків по житловим кварталам сусідніх населених пунктів, місцеве населення було фактично позбавлене права на життя. Крім цього на території Луганської області почались проблеми гуманітарного характеру. Зокрема, в м. Красний Луч почались проблеми з продовольством, перебої з питною водою. По-перше, мешканці не мали можливості придбати продукти першої необхідності, так як більшість магазинів була зачинена, через постійні розбійні напади. По-друге, зважаючи на активні бойові дії, місто залишилось без належного забезпечення продуктами харчування та товарами першої необхідності. Транспортна система припинила своє нормальне функціонування, розклад руху по Луганській області та м. Красний Луч був змінений, а кількість громадського транспорту значно зменшилась. Також було припинено нормальне функціонування фінансових установ, більшість банкоматів була пошкоджена, внаслідок чого мешканці міста були позбавлені можливості зняти кошти зі своїх рахунків, почались тривалі затримки у виплаті заробітної плати, соціальних виплат. З огляду на постійні бойові дії, більшість підприємств та шахт припинили свою роботу, через що мешканці залишились без роботи та можливості працевлаштуватися. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських окупантів, у зв'язку з чим в липні 2014 року [PERSON] була вимушена залишити рідне місто та переміститись до м. Сєвєродонецьк, а згодом до м. Старобільськ аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. В результаті переїзду з м. Красний Луч заявник була змушена шукати нове житло, роботу, пристосовуватись до умов на новому місці. Зважаючи на складну матеріальну ситуацію, що обумовлена вимушеним переселенням, неможливістю користуватись власним майном, заявнику доводиться вирішувати ряд проблем побутового характеру. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області було порушено низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров'я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] переселилася з території Луганської області з метою збереження життя, здоров'я, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved