Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

21 жовтня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, із змінами в редакції заяви, поданої в суд 02 листопада 2015 року. 11 травня 2016 року позивач уточнила заявлені вимоги, про що подала відповідну письмову заяву, де просила також залучити до участі у справі в якості другого відповідача [PERSON]. Ухвалою Нововолинського міського суду від 11 травня 2016 року до участі у справі залучено в якості другого відповідача [PERSON] Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтувала тим, що починаючи з грудня 2014 року у соціальних мережах та на сайті «Нововолинський інформаційний портал», співвласниками якого є відповідачі [PERSON] та [PERSON], було розміщено і поширено негативні коментарі та публікації щодо її особи, які містять образливі, брутальні, принизливі і нецензурні висловлювання та принижують її честь, гідність і ділову репутацію. Вказує, що поширення такої інформації у мережі Інтернет спричинило їй та членам її сім'ї моральні страждання та переживання, порушення її самопочуття та сну, розлад соціальних зв'язків, ускладнення її працевлаштування та інших можливостей для реалізації своїх здібностей. Враховуючи характер, глибину і тривалість душевних страждань, моральну шкоду оцінює в розмірі 10000 грн. Просить суд зобов'язати відповідачів [PERSON], [PERSON] видалити у соціальних мережах та на сайті «Нововолинський інформаційний портал», починаючи з 10 грудня 2014 року, негативну недостовірну інформацію щодо її особи, яка містить образливі, брутальні, принизливі і нецензурні висловлювання, що ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію, стягнути з відповідачів 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1705,20 грн. витрат по оплаті судового збору. 10 червня 2016 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали зустрічну позовну заяву до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Нововолинського міського суду від 10 червня 2016 року зустрічний позов [PERSON] та [PERSON]об'єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] Свої вимоги позивачі за зустрічним позовом обмотивовують тим, що [PERSON] з 2012 року співпрацювала із сайтом «Нововолинський інформаційний портал», розміщувала там свої статті та коментарі. Проте, приблизно двох з половиною років тому у неї почали виникати конфлікти із адміністрацією сайту, на грунті яких вона на адресу власника домена [PERSON] в мережі Інтернет розмістила ряд образливих та маніпулятивних статей з недостовірною інформацією, чим принизила його честь, гідність, та ділову репутацію. Крім того, своїми діями [PERSON] завдала [PERSON] моральної шкоди, яку він визначає у 10000 грн. Просять зобов'язати [PERSON] розмістити в мережі Інтернет на головній сторінці веб-сайту «Нововолинськ діловий» ndilo.com.ua публічні вибачення [PERSON] та [PERSON] за недостовірну інформацію, яка порочить їх честь, гідність та ділову репутацію, стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1929,20 грн. витрат по оплаті судового збору, а також стягнути в користь [PERSON] 551,20 грн. грн. витрат по оплаті судового збору. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] заявлений позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Пред'явлений зустрічний позов не визнала, подавши письмові заперечення, на обґрунтування яких пояснила, що опубліковані нею статті, які жодним чином не стосуються осіб [PERSON] та [PERSON], написані в художньому стилі із застосуванням метафор, сатири, сарказму та іронії і не містять брутальних, нецензурних висловлювань. Зазначила, що в даному випадку мають місце оціночні судження і думки, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Стосовно тверджень представника позивачів за зустрічним позовом щодо публічності особи [PERSON] з огляду на її активну громадську діяльність, а також в минулому обрання депутатом обласної ради, зазначила, що брутальні та нецензурні висловлювання на її адресу зі сторони відповідачів за первісним позовом із вказівкою на прізвище, а також коментарі розміщені на сайті, власниками якого вони є, на кшталт: «журнашлюшка, «собачниця», «шавка» і т.п.», аж ніяк не можна розцінити як критичні висловлювання щодо публічної особи. Представник відповідачів-позивачів адвокат [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити зустрічний позов з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві. Первісний позов не визнала, подавши письмові заперечення, де вказала, що скріншоти, на які покликається позивач [PERSON] в обґрунтування первісних позовних вимог, міг створити хто завгодно, зареєструвавшись у соцмережі «Facebook» під будь-яким іменем і додавши будь-яке фото, завантажене з іншого аккаунта, наголосивши, що така реєстрація є анонімною. Вказала також, що скріншоти можуть вважатись доказами лише при умові проведення експертного дослідження. Крім того вказала, що на даний момент жодних коментарів, що були на сайті відповідачів за первісним позовом і зазначені [PERSON] у позовній заяві, в мережі Інтернет не існує. Зазначила, що оскільки позивач, будучи у минулому депутатом обласної ради, кандидатом у депутати Нововолинської міської ради, кандидатом у народні депутати України, працюючи журналістом у газеті «Наше Місто», «Народна справа» та на сайті «НДІЛО», будучи головою Громадської організації «Захист безпритульних тварин» та приймаючи активну участь у житті міста, вважається публічною особою, тому межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Допитана як свідок в судовому засіданні [PERSON] показала, що відповідач [PERSON] мав свою інтернет-сторінку на «Facebook» - [INFO], посилання на яку він вказував на своїй сторінці «Вконтакте» та в рубриці «Нововолинці» на сайті «Нововолинський інформаційний портал». Ніхто інший, окрім нього, не міг розмістити дану негативну інформацію щодо її особи на вказаній сторінці. Наголосила, що коли [PERSON] стало відомо, що вона готує позов до суду про захист своєї честі, гідності та ділової репутації, вся інформація з інтернет - сторінки була видалена. Однак, передбачивши таку реакцію [PERSON], вона зберегла на цифровому носії - СД - диску і шляхом виготовлення скріншоту сторінки відповідача [PERSON]на «Facebook», де містилися нецензурні висловлювання в її адресу із вказівкою прізвища. Свідок [PERSON] в суді підтвердив, що протягом тривалого часу [PERSON] поширював на своїй сторінці у соцмережі «Facebook» та на сайті «Нововолинський інформаційний портал» негативну та недостовірну інформацію щодо особи [PERSON], яка містить принизливі і нецензурні висловлювання. Наголосив, що 03.10.2015 року вони спільно з [PERSON] та [PERSON] склали акт, яким зафіксували факт поширення вказаних відомостей в мережі Інтернет. Зазначив, що власник сайту несе відповідальність за достовірність інформації, що поширюється на ньому, а також зобов'язаний її контролювати, видаляти, шифрувати та модерувати. Йому відомо, що інтернет-сторінка [INFO] на «Facebook» належить [PERSON], оскільки вони часто спілкувались між собою саме на цій сторінці. Зазначив, що негативна інформація, яка тривалий час викладалась на сайті і на сторінці в мережі Інтернет, власником якої є [PERSON] в нецензурній і принизливій формі, згубно вплинула на особу [PERSON], яка по даний час відчуває приниження, глибоку образу та морально страждає. Допитаний в суді як свідок [PERSON] підтвердив, що у 2014 році у соцмережах та на сайті «Нововолинський інформаційний портал» [PERSON] було поширено багато негативних коментарів та висловлювань щодо особи [PERSON] Ним разом з [PERSON] та [PERSON] був складений акт про фіксацію такої інформації в мережі Інтернет, звідки через деякий час вказані висловлювання були видалені. Зазначив, що в зв'язку із поширенням на сайті, власником якого є [PERSON] та його сторінці на «Facebook» і накопиченням негативної інформації, в тому числі нецензурних висловлювань стосовно особи [PERSON], останній було спричинено значну моральну шкоду. Позивач мала депресивний настрій, переживала за свою репутацію та репутацію своїх близьких і це спостерігається по даний час. Свідок також підтвердив, що він неодноразово спілкувався із [PERSON] у соцмережі «Facebook» на його сторінці [INFO], що свідчить про те, що ця сторінка належить саме [PERSON] Заслухавши пояснення позивача-відповідача, представника відповідачів-позивачів, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши відеоматеріал, суд приходить до висновку, що первісний позов є підставним і підлягає до задоволення частково, а зустрічний позов до задоволення не підлягає у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що починаючи з грудня 2014 року в мережі «Інтернет» та на сайті «Нововолинський інформаційний портал» було поширено негативну інформацію щодо особи[PERSON], яка містить образливі, брутальні, принизливі і нецензурні висловлювання. Позивач вважає інформацію, яка викладена в мережі, недостовірною, такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Вважає, що розміщенням таких постів відповідачі розповсюдили відносно неї ганебну інформацію, чим спричинили їй моральну шкоду. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28). Відповідно до ч.1ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.270 ЦК України одним з видів особистих немайнових прав фізичної особи є право на повагу до гідності та честі. Згідно ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Відповідно до п. 15 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Згідно ч.4 ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Відповідачі у своїх запереченнях посилаються на п.21 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Декларацію про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схвалену 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, в п.21 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. У названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і ( або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст. 3,4,6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З огляду на викладене вище, суд не вбачає підстав взяти до уваги при вирішенні спору твердження відповідачів-позивачів в тій частині, що [PERSON] є публічною особою, оскільки вони спростовуються її показаннями, як свідка, даними в судовому засіданні і жодним чином не спростовані стороною позивачів за зустрічним позовом належними і допустимими доказами. Згідно роз'яснень, що містяться у п.п.3,4 Постанови Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Суд також не приймає до уваги твердження відповідачів щодо того, що уся інформація, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, на теперішній час видалена із соціальних мереж та сайту «Нововолинський інформаційний портал» (а.с.54, т.2), оскільки ці твердження жодним доказом, дослідженим в судовому засіданні, не підтверджено. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається із письмової відповіді Приватного підприємства «Фріхост», з 2013 року по теперішній час власником домена є [PERSON] (а.с.17, т.2), а тому саме він, враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у постанові № 1 від 27.02.2009 року, де вказано, що належним відповідачем у разі поширення недостовірної інформації в мережі «Інтернет» є автор та власник веб-сайта, особу якого судом встановлено належними доказами, несе відповідальність за поширення, опублікування на сайті, доступ до якого є вільним, в тому числі під псевдонімом чи анонімно, недостовірної, ганебної інформації, зокрема вираженій у брутальній, принизливій для особи формі. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі за первісним позовом, оскільки на підтвердження цієї обставини позивач покликається лише на показання [PERSON] в протоколі допиту як свідка від 02.11.2015 року (а.с.83, т.1), які не підтверджені інформацією адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] доведений факт розповсюдження відповідачем [PERSON] відомостей, які принижують її честь та гідність, достовірність інформації, що розміщена в соціальних мережах, не підтверджена жодними доказами, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Факт заподіяння позивачеві [PERSON] моральних страждань через поширену, накопичену і збережену у соціальних мережах та на сайті «Нововолинський інформаційний портал» відповідачем [PERSON] негативну недостовірну інформацію щодо її особи, яка містить образливі, брутальні, принизливі і нецензурні висловлювання, знайшов своє підтвердження в ході судового засідання дослідженими вище доказами, а тому суд, враховуючи положення ст.23 ЦК України, виходячи із засад розумності і справедливості, визначає до стягнення з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] 10000 грн. моральної шкоди. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Отже, у законодавстві існує чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню. Відповідно до частини другої ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З огляду на вищенаведені норми Закону, суд вважає, що висловлювання [PERSON] в соціальних мережах на адресу [PERSON] та [PERSON] не може розцінюватися, як поширення недостовірної інформації, яка порочить їх честь, гідність та ділову репутацію, оскільки ця інформація є оціночним судженням відповідача, є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, що відповідає роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, щодо обраного позивачами за зустрічним позовом способу захисту свого немайнового права, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений частиною 2 цієї статті, а також у спосіб, встановлений договором або законом. Пленум Верховного Суду України у п. 26 постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях16, 277 ЦК України. Таким чином, захист немайнових прав позивачів за зустрічним позовом, в обраний ними спосіб, а саме зобов'язання відповідача розмістити в мережі Інтернет на головній сторінці веб-сайту «Нововолинськ діловий» публічні вибачення, не може бути здійснений судом. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги суд визнає недоведеними та безпідставними, а тому вони задоволенню не підлягають. Суд приймає до уваги, що позивач за зустрічним позовом належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки відповідальність за висловлювання оціночних суджень, як і за думки, переконання, судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків не передбачена, а вираження суб'єктивної думки і поглядів не може бути перевірено на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки фактів.

Outcome: partial