Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом до [PERSON] В позові вказує, що відповідно до укладеного 10.05.2007 року кредитного договору між АТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем, остання отримала кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом. Далі зазначає, що у зв'язку з невиконанням умов вищезазначеного кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість в загальному розмірі 22533,92 грн. На підставі зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача наполягла на заявленому позові в повному обсязі за вищевказаними підставами, а відповідач та її представник на позов заперечили, вказуючи на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із позовом у цій справі та зазначаючи на необізнаність відповідача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 10 травня 2007 року між ЗАТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем укладено договір шляхом підписання заяви позичальника, з якої слідує, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) складає між АТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК" та відповідачем кредитний договір. Відповідно до умов договору відповідач отримала кредит у розмірі 2182,80 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом на строк 24 місяці. Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років. Відповідач не виконала своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем, як зазначає останній, станом на 17.04.2014 року: 2100,02 гривень - заборгованість за кредитом, 9549,45 гривень - несплачені проценти за користування кредитом, 1343,76 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом, 11 417,12 гривень - пеня, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1049,23 гривень - штраф (процентна складова). Вирішуючи по суті виниклий спір, суд виходить із такого. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Натомість, у справі, яка розглядається, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача. При цьому суду стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 10 травня 2007 року, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника від 10 травня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи відповідача про її неознайомлення з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) є обґрунтованими, а такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 10 травня 2007 року. Як встановлено судом із узгоджених пояснень сторін та наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач на виконання укладеного кредитного договору сплачувала за наданий кредит, але таке останнього разу мале місце в січні 2008 року, після чого вона вже не здійснювала жодної дії , що могла б свідчити про визнання нею свого боргу. Повернення ж кредитних коштів мало відбутися протягом 24 місяців від укладення договору, тобто до 10 травня 2009 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Оскільки достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропущення позивачем строку позовної давності позивач суду не надав, належних правових підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності суд не вбачає, бо судом не встановлено таких причин його пропуску, за яких позивач фактично був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду із цим позовом. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення ст. 267 ЦК України застосовуються й до додаткових вимог банку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed