Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даною позовною заявою та просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вулиця Набережна,1-а, який належав померлому 12 квітня 2013 року [PERSON]. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначила, що 12.04.2013 року помер її чоловік, вважаючи, що чоловік зареєстрував своє право власності на житловий будинок, позивач подала до нотаріуса будівельний паспорт на будинок, будинкову книгу для оформлення на себе права власності на будинок, однак їй було відмовлено у зв'язку відсутністю документів, підтверджуючих право власності на житловий будинок. Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву в якій позов підтримала, просила його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Обухівського району Київської області, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти позову не заперечив та при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,\~ перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги\~ підлягають задоволенню\~ з таких підстав. 12 квітня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 275408. 31 жовтня 1990 року [PERSON] згідно із рішенням [PERSON] селищної ради №51/2 було виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Набережна, 1, що підтверджується копією рішення та будівельного паспорту. 12 січня 1991 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON], після чого позивач отримала прізвища [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та паспорту. 16 квітня 1991 року [PERSON], отримав на підставі рішення виконавчого комітету Обухівської районної ради народних депутатів № 120 свідоцтво на забудову індивідуальної садиби за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Набережна,1-а, що підтверджується копією свідоцтва в будівельному паспорті. 18 серпня 2000 року [PERSON] на підставі рішення [PERSON] селищної ради № 8/3 від 24 квітня 1997 року отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-КВ №102949 за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Набережна,1а, з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією державного акту. 18 березня 2014 року позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка належала її покійному чоловіку згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-КВ № 102949 за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Набережна,1а. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Набережна,1а., від 14.06.2016 року будинок побудовано 1991 року. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] від 13.06.2016 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на будинок, що розташований в смт. Козин, по вул. Набережна, Обухівського району, Київської області, оскільки будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику [PERSON] в смт. Козин, по вул. Набережна від 1991 року не може бути прийнятий нотаріусом в якості правовстановлюючого документа на будинок. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 20/2013 після померлого [PERSON], 09.09.2013 року дочка померлого [PERSON] та батьки померлого [PERSON], [PERSON] відмовились від прийняття спадщини, тому позивач є єдиними спадкоємцем після смерті чоловіка. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а тому даний будинок є спільною сумісною власністю нашого подружжя. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а відповідно до ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобовязані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із ст. 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, тим самим після смерті спадкодавця, до складу спадщини вийшло право власності на нерухоме майно на території відповідача. Спадкоємцями, згідно із ст. 1222 ЦК України, за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, такими є позивачі по справі, що вказує на правомірність їх звернення. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти; не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Як вбачається з матеріалів справи позивач прийняла спадщину, тим самим набула право на спадкове майно. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, а згідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" були прийняті Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об'єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках. Відповідно до п. 4.1 зазначених Правил оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках. Державні органи приватизації видавали свідоцтва наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду". Правила втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 9 червня 1998 року № 121. На виконання постанови КМУ від 18 лютого 1998 року № 192 "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно" прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 9 червня 1998 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 1986 року за № 399/2839. Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв'язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3). Позивач немає можливості оформити право власності на житловий будинок з допоміжними спорудами в звязку з відсутністю правовстановлюючого документа та державної реєстрації нерухомого майна за спадкодавцем. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Дублікат правовстановлюючих документів, у звязку із смертю спадкодавця я отримати не маю можливості, тому що п.8.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, передбачено, що у разі втрати свідоцтва про право власності видається дублікат за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності відповідно до ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно із ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З врахуванням встановлених з матеріалів справи обставин, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки позивач має право на визнання за нею права власності на зазначений будинок в порядку спадкування, однак позасудово вирішити це питання - не має можливості. Долю судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved