Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль" здало на пошту даний позов, посилаючись на те, що 08 серпня 2007 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого [PERSON] одержав 35000 доларів США строком до 08 серпня 2012 року й зобов'язався повертати кредит частинами та сплачувати проценти в розмірі 13,5 % річних і в забезпечення виконання таких зобов'язань передав у заставу банку автомобіль. Своїх обов'язків за кредитним договором відповідач не виконав, і 12 серпня 2010 року приватний нотаріус вчинив виконавчий напис, за яким для задоволення грошових вимог банку в сумі 158120 грн. 50 коп. було звернуто стягнення на заставлене майно; у червні 2011 року заставлене майно - автомобіль був проданий, у результаті продажу одержано кошти в сумі 96247 грн. 00 коп. для погашення заборгованості [PERSON], однак така сума не покриває вимог банку в повному обсязі. Позивач просив стягнути з відповідача залишок заборгованості за кредитним договором у розмірі 25911,27 доларів США, що еквівалентно 206549 грн. 10 коп., та відшкодувати судові витрати. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 13 березня 2013 року позов задоволено. Ухвалою того ж суду від 06 травня 2014 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Не погоджуючись з рішенням, [PERSON] звернувся до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що звернення стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису та часткове погашення заборгованості внаслідок проведення аукціону по реалізації арештованого рухомого майна не є вчиненням особою дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Тобто перебіг позовної давності з 07 жовтня 2012 року не переривався. Ураховуючи, що позов пред'явлено 20 грудня 2012 року, суд відповідно до вимог ст. 267 ЦК України мав застосувати наслідки спливу позовної давності. У судове засідання сторони повторно не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені телефонограмами №№ 13408, 13409, які зареєстровані 11 червня 2014 року в Журналі телефонограм апеляційного суду № 3 (ас. 121-123). Перевіряючи законність й обґрунтованість оскарженого рішення, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 24 Закону України "Про заставу" передбачено, що у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Таким чином, у кредитора для задоволення своїх грошових вимог є право звернення стягнення на предмет застави; разом із тим сам по собі факт реалізації предмета застави, в тому числі й на підставі виконавчого напису нотаріуса, не припиняє грошового зобов'язання боржника в тому разі, коли сума, одержана від продажу предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, й у такому випадку закон передбачає право кредитора одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимоги, з іншого майна боржника. Судом першої інстанції установлено, що відповідач не виконав своїх обов'язків за кредитним договором від 8 серпня 2007 року, 12 серпня 2010 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис і звернуто стягнення на заставлене [PERSON] майно - автомобіль "ВМW 5221", 2004 року випуску. 24 червня 2011 року відділом державної виконавчої служби проведено аукціон із продажу заставленого майна й у результаті продажу автомобіля одержано 96247 грн. 00 коп. для задоволення грошових вимог банку. Рішення та дії відділу державної виконавчої служби відповідачем не оскаржувалися. Також установлено, що одержаної від продажу заставленого майна суми грошових коштів недостатньо для повного задоволення грошових вимог публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль", станом на 14 липня 2011 року залишок заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 25911,27 доларів США, що еквівалентно 206549 грн. 10 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 4712,90 доларів США, відсотками 6423,98 доларів США, пені за прострочення тіла кредиту 5464,94 доларів США, пені за прострочення відсотків за кредитом 9309,45 доларів США. Задовольняючи позов, суд виходив із того, що позивач не одержав від [PERSON] належного виконання зобов'язання за кредитним договором, не покрила грошових вимог банку й сума, виручена від реалізації предмета застави, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишок суми заборгованості за договором. При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального права, в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками правильно застосовано норми матеріального права. Перевіряючи доводи заявника в частині застосування судом норм закону щодо позовної давності, судова палата виходить із такого. Згідно із частиною першою статті 590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 20 Закону України від 2 жовтня 1992 року N 2654-XII "Про заставу" звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Сам по собі факт реалізації майна не припиняє грошового зобов'язання в разі недостатності для задоволення вимог кредитора вирученої від продажу предмета застави суми та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права отримання процентів за користування кредитом і пені за несвоєчасне погашення кредиту. Як встановлено судом, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та зі сплати процентів за користування кредитом з серпня 2008 року, з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся до боржника 08 вересня 2009 року, в наступному звернувся до нотаріуса про вчинення напису про звернення стягнення на предмет застави, включивши до вимог заборгованість в сумі 158120 грн. 50 коп., що еквівалентно 19814 доларів США. Право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Матеріалами справи підтверджується, що даний позов здано на пошту 20 грудня 2012 року (ас. 27). Тобто в межах загальної позовної давності. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 10.1) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 0,5% від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже аналіз норм ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Як вбачається з розрахунку позивача, розмір пені за прострочення кредиту та за прострочення сплати процентів за користування кредитом, який просив стягнути позивач, вирахуваний за період з 30 серпня 2010 року по 14 липня 2011 року та з 30 вересня 2008 по 14 липня 2011 року відповідно (ас. 13-14). Позов пред'явлений 20 грудня 2012 року. Тобто вимоги про стягнення пені пред'явлені з пропуском строку, передбаченого ч. 2 ст. 258 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Діючим процесуальним законом передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Проте ухвалюючи заочне рішення, судом порушені норми ст.ст. 169, 224 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази належного повідомлення позивача про розгляд 13 березня 2013 року даної справи. Судом порушені права [PERSON] на справедливий розгляд справи, надання заперечень проти позову та відповідних доказів; зробити заяву про застосування позовної давності. У заяві про перегляд заочного рішення, яка залишена без задоволення, [PERSON] порушив клопотання про застосування позовної давності. За таких обставин апеляційний суд визнає можливим застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені та відмовити в цій частині позову. Ураховуючи, що суд стягнув заборгованість, зазначивши загальну суму, апеляційний суд змінює рішення в частині визначення стягнутої суми та стягує з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" заборгованість у сумі 11136,88 доларів США, що еквівалентно 88776 грн. 53 коп. за курсом НБУ станом на 14 липня 2011 року (7,9714), яка складається із заборгованості за тілом кредиту 4712, 90 доларів США та відсотками за користування кредитом 6423,98 доларів США. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 5 ст. 88 ЦПК). При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір 2065 грн. 49 коп. (ас. 1) із ціни позову 206549 грн. 10 коп., витрати по сплаті якого присуджені з відповідача. Отже судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 88776 грн. 53 коп., що складає 887 грн.76 коп.

Outcome: partial