Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

31.08.2015року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "РАДА 2" звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги, які надавались відповідачу в його квартирі по [ADDRESS] за період з 01.01.2008 р. по 31.05.2015 р. посилаючись на те, що відповідач не вніс плату за отримані житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилась значна заборгованість. Ухвалою суду від 09.12.2015 р. були залишені без розгляду позовні вимоги позивача за виключенням періоду з 01.01.2014 р. по 31.08.2014 р. Надавши в судовому засіданні оновлений розрахунок, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «РАДА 2» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 7690,23 грн., включаючи інфляційну складову в розмірі 2670,29 грн., та 3% річних в розмірі 253,32 грн. з підстав, передбачених ст.ст. 151, 162 ЖК України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 11,15,16,22,525,526,625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та на їх обгрунтування пояснив, що ТОВ «РАДА 2» є житлово-експлуатаційною організацією, яка у період часу, який визначений у позові,обслуговав будинок по [ADDRESS] та надавав його мешканцям житлово-комунальні послуги. Зазначав, що позивач зобов'язання з приводу надання житлово-комунальних послуг відповідачу виконував безперервно та в повному обсязі, а відповідач ними користувався, але всупереч вимог закону, не вносив плату за користування цими послугами, в результаті чого утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідача в розмірі 7690,23 грн. та відповідно інфляційну складову в розмірі 2670,29 грн., а також 3% річних в розмірі 253,32 грн. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та на обгрунтування своїх заперечень поясняв, шо підстав стягнення з нього заборгованості не має, оскільки фактично позивач не надавав житлово-комунальні послуги, за користування якими просить стягнути з нього заборгованість, при цьому між сторонами не було укладено договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території через відмову позивача укладати такий договір. У зв'язку з цим відповідач не може надати доказів того, що позивач не надає житлово-комунальних послуг, оскільки у разі порушення виконавцем умов договору, споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. В цьому випадку можливість складення акту-претензії передбачена лише для споживачів, які уклали договір. Крім того, позивач відмовився надати відповідачу рахунки на оплату житлово-комунальних послуг. За таких обставин, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12-13). Житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговувала вказаний будинок у період часу, який досліджується судом, є ТОВ «РАДА», що зазначено в Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (а.с. 104-107). Відповідно до установчого договору про створення та діяльність ТОВ «РАДА 2» від 11.09.2002 р. ТОВ «РАДА 2» є правонаступником прав та обов'язків ТОВ «РАДА» в частині договірних відносин стосовно обслуговування будинків: [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с. 112-116). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, станом на 11.01.2016 р. сума заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2014 р. по 31.08.2014 р. становить 7690,23 грн., включаючи інфляційну складову в розмірі 2670,29 грн., та 3% річних в розмірі 253,32 грн. (а.с. 96). Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). П. 1 ч. 1 ст. 20 вказаного Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, становлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що представником позивача надані достатні докази того, що ТОВ «РАДА 2» є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговувала будинок по [ADDRESS] у період часу, який досліджується судом, та була виконавцем житлово-комунальних послуг, які надавались власникам квартир зазначеного будинку у зазначений період, в тому числі відповідачу, який є власником квартири [NUMBER] у вказаному будинку. Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень. Так, зазначаючи, що житлово-комунальні послуги позивачем в його квартирі не надавались, відповідач в обґрунтування цього не надав жодних доказів, зокрема доказів звернення в установленому законом порядку з претензіями щодо ненадання або надання неякісних житлово-комунальних послуг для вжиття відповідних заходів реагування, які відсутні в матеріалах справи. Натомість, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника також і відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 р. у справі № 6-59цс13, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Позиція відповідача про те, що ТОВ «РАДА 2» не є виконавцем послуг в будинку [ADDRESS] спростовуються відповідними доказами, серед яких Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 30.09.1999 р., де зазначено, шо експлуатаційною організацією є ТОВ «РАДА», правонаступником прав та обов'язків якої є ТОВ «РАДА 2» відповідно до установчого договору про створення та діяльність ТОВ «РАДА 2», в частині договірних відносин стосовно обслуговування будинків: [ADDRESS] та [ADDRESS]. Надане відповідачем в якості доказу на обгрунтування позиції про відсутність у ТОВ «РАДА 2» повноважень щодо надання житлово-комунальних послуг в будинку, рішення Господарського суду м. Києва не є належним доказом та не може бути взяте до уваги при розгляді даного спору, оскільки в цьому рішенні стороною є ТОВ «РАДА 5», що є іншою юридичною особою. Крім того, зазначене рішення не може бути досліджено, оскільки не містить необхідних реквізитів, зокрема дати його ухвалення, не підписано та належним чином не завірено. Відповідно до ч.2 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572. Твердження відповідача про те, що він звертався до відповідача з метою укладання договору про надання житлово-комунальних послуг і йому було в цьому відмовлено, не доведено достатніми доказами. Єдиним доказом, на який посилається відповідач на обґрунтування зазначених обставин є його заява від 29.08.2006 р., в якій відповідач просить надати йому документи для сплати за житлово-комунальні послуги, проте з тексту заяви не вбачається, що відповідач звертався до позивача саме з вимогою укласти договір про надання житлово-комунальних послуг (а.с. 42). Докази щодо відмови відповідачу в наданні зазначених документів та в укладенні договору в матеріалах справи відсутні. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 4766,64 грн. підлягають задоволенню з вищенаведених підстав. Разом з тим, дослідженням наданого представником позивача розрахунку заборгованості судом встановлено, шо позивачем невірно розраховані інфляційна складова та 3% річних з наступних підстав. Згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова від суми заборгованості за період з 01.01.2014 р. по 31.08.2014 р., що розрахована станом на 11.01.2016 р. шляхом складання показників за кожний місяць протягом періоду заборгованості (14,03+53,5+91,4+62,64+20,84+25,91+96,5+119,88) та складає 484,7 грн. Так само підлягає розрахуванню 3% річних за період з 01.01.2014 р. по 31.08.2014 р. шляхом складання відповідних показників за кожен місяць протягом періоду заборгованості (2,25+4,13+6,56+7,67+8,98+9,71+11,09+12,15), що складає 62,54 грн., та що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог майнового характеру відповідно до ЗУ «Про судовий збір» в редакції, яка існувала на момент подачі позовної заяви (1% від ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати) в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial