Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У квітні 2015 року релігійна громада на честь [PERSON] Максимовича Одеської єпархії Руської Православної Церкви Закордоном у місті Бердянську звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з зазначеним позовом до редакції газети „Південна зоря, в обґрунтування якого послалася на те, що 22.01.2015 року в газеті «Південна зоря» за №5 на пятій шпальті під рубрикою «Резонанс» був опублікований матеріал під назвою «Под личиной православия», який був складений прес-службою Бердянської єпархії. Мовою оригіналу матеріал був викладений у наступній формі та мав такий зміст: «В последнее время в городе Бердянске можно увидеть объявления, сообщающие о том, что «православная община во имя святителя Иоанна (Шанхайского)» приглашает жителей города на богослужения. В объявлениях сообщается адрес общины и номера автобусов, на которых можно добраться до «богослужения» и освятить воду в праздник Крещения Господня. Вызывает огромное сомнение вероятность того, что православные христиане, вместо посещения богослужений на своих приходах в храмах города, будут добираться на автобусах в здание, являющееся подсобным помещением в частном секторе одного из отдаленных микрорайонов города для того, чтобы «освятить воду». Однако Бердянская епархия Украинской православной церкви, уважая право своих верных чад на свободный выбор и получение объективной информации, считает необходимым прояснить ситуацию. Как адепты сомнительных культов часто называют себя «просто христианами», так и данная религиозная организация именует себя просто «православной общиной», скрывая свое полное название. На самом деле эта община принадлежит к возникшей в 2007 году неканонической структуре «Русская православная церковь заграницей под омофором митрополита Агафангела (РПЦЗ А), не признанной в православном мире. Показательно то, что в городе Одессе, именует себя «митрополитом Нью-Йоркским и Восточно-Американским, архиепископом Таврическим и Одесским». Ни одна поместная православная церковь в мире (в том числе и наша) не имеет евхарического общения с РПЦЗ А. Это значит, что православными в мире не признается действительность священнодействий и таинств этой организации. Понятно, что подобная сомнительная религиозная структура не может быть связана с Украинской православной церковью и иметь отношение к православному духовенству. Поэтому в городе Бердянске возглавляет псевдообщину [PERSON]. На протяжении нескольких лет он был православным священником. Но, к сожалению, [PERSON] не смог оставаться священнослужителем, и 25 сентября 2013 года был лишен священного сана за склочничество, некомпетентность и стяжательство. После этого он объявил себя «настоятелем и духовником» новой общины, которую «присоединил» к «заграничной церкви». Бывший священник [PERSON] продолжает незаконно совершать обряды, внешне подобные церковным священнодействиям. Объявления, распространяемые «православной общиной во имя святителя Иоанна (Шанхайского)», должны, по замыслу [PERSON], увеличить число его последователей. Совершенно очевидно, что не имеет смысла совершать сомнительное «освящение воды» в организации, скрывающей свое название, и у бывшего священника, извергнутого из сана. Желаем всем верным чадам Бердянской епархии УПЦ телесного здравия, духовного мира и благословения Божьего». Тираж газети «Південна зоря» складає 28500 примірників. У цьому матеріалі пролунала інформація, яка не відповідає дійсності, принижує та порочить честь і гідність позивача, створює негативну ділову репутацію. Даним матеріалом грубо порушені права релігійної громади. Матеріал має замовний характер, неправдиву і наклепницьку інформацію, що ганьбить честь і гідність настоятеля приходу протоієрея [PERSON], так і предстоятеля РПЦЗ - митрополита Агафангела (Пашковського), а також спотворює історичні факти. Крім цього, даний матеріал містить у собі елементи релігійної нетерпимості і розпалювання міжрелігійної ворожнечі. Релігійна громада на честь [PERSON] Максимовича Одеської єпархії Руської Православної Церкви Закордоном у місті Бердянську має офіційну реєстрацію і абсолютно рівні права з усіма релігійними організаціями, в т.ч. з Українською Православною Церквою (Московського Патріархату). Надрукувавши даний матеріал, відповідач свідомо, або через незнання, став співучасником протиправних дій, порушивши Конституцію України, [PERSON] України «Про свободу совісті та релігійні організації» та [PERSON] України «Про друковані засоби масової інформації». Враховуючи, що газета «Південна зоря» є друкованим органом, який повинен виражати думку всієї громади міста, а не окремої релігійної організації, не маючи достовірних даних, які б підтверджували правдивість інформації, яка викладена в матеріалі, зловживаючи правом на інформацію, відповідач грубо порушив законодавство України та заплямував ділову репутацію позивача. Наведена інформація є такою, що суперечить фактичним даним щодо діяльності позивача, порушує право на повагу до честі, гідності і ділової репутації, ставить під сумнів набуту суспільну оцінку діловим і професійним якостям очильників позивача при виконанні суспільних обовязків, їх соціальну поведінку в очах оточуючих, що призводить до істотного погіршення стосунків з людьми, також негативно впливає на діловий імідж, роль у релігійному середовищі громади, як релігійної общини. Тому, з метою спростування інформації, яка викладена у даному матеріалі, вони 26.01.2015 року звернулися до редакції «Південна зоря» з відповідним листом, однак відповідач надав відповідь від 19.02.2015 року, якою фактично відмовився від друкування спростування, висуваючи якісь зустрічні вимоги. Також 28.01.2015 року та 30.01.2015 року вони звернулися до виконавчого комітету Бердянської міської ради, яка у листі-відповіді від 09.02.2015 року запевнила, що виконавчий комітет Бердянської міської ради проінформував головного редактора газети «Південна зоря» [PERSON] про необхідність дотримання законодавства і більш того, [PERSON] вибачився і пообіцяв протягом місця надрукувати в газеті спростування. Не дочекавшись опублікування спростування інформації, 26.02.2015 року релігійна громада знову звернулася до редакції газети «Південна зоря» з повторною вимогою про спростування, однак листом від 03.03.2015 року, порушуючи вимоги законодавства, перекручуючи факти, їм було відмовлено в спростуванні. Посилаючись на вказані обставини та норми законодавства, позивач просив, визнати інформацію, а саме: «В последнее время в городе Бердянске можно увидеть объявления, сообщающие о том, что «православная община во имя святителя Иоанна (Шанхайского)» приглашает жителей города на богослужения. В объявлениях сообщается адрес общины и номера автобусов, на которых можно добраться до «богослужения» и освятить воду в праздник Крещения Господня. Вызывает огромное сомнение вероятность того, что православные христиане, вместо посещения богослужений на своих приходах в храмах города, будут добираться на автобусах в здание, являющееся подсобным помещением в частном секторе одного из отдаленных микрорайонов города для того, чтобы «освятить воду». Однако Бердянская епархия Украинской православной церкви, уважая право своих верных чад на свободный выбор и получение объективной информации, считает необходимым прояснить ситуацию. Как адепты сомнительных культов часто называют себя «просто христианами», так и данная религиозная организация именует себя просто «православной общиной», скрывая свое полное название. На самом деле эта община принадлежит к возникшей в 2007 году неканонической структуре «Русская православная церковь заграницей под омофором митрополита Агафангела (РПЦЗ А), не признанной в православном мире. Показательно то, что в городе Одессе, именует себя «митрополитом Нью-Йоркским и Восточно-Американским, архиепископом Таврическим и Одесским». Ни одна поместная православная церковь в мире (в том числе и наша) не имеет евхарического общения с РПЦЗ А. Это значит, что православными в мире не признается действительность священнодействий и таинств этой организации. Понятно, что подобная сомнительная религиозная структура не может быть связана с Украинской православной церковью и иметь отношение к православному духовенству. Поэтому в городе Бердянске возглавляет псевдообщину [PERSON]. На протяжении нескольких лет он был православным священником. Но, к сожалению, [PERSON] не смог оставаться священнослужителем, и 25 сентября 2013 года был лишен священного сана за склочничество, некомпетентность и стяжательство. После этого он объявил себя «настоятелем и духовником» новой общины, которую «присоединил» к «заграничной церкви». Бывший священник [PERSON] продолжает незаконно совершать обряды, внешне подобные церковным священнодействиям. Объявления, распространяемые «православной общиной во имя святителя Иоанна (Шанхайского)», должны, по замыслу [PERSON], увеличить число его последователей. Совершенно очевидно, что не имеет смысла совершать сомнительное «освящение воды» в организации, скрывающей свое название, и у бывшего священника, извергнутого из сана. Желаем всем верным чадам Бердянской епархии УПЦ телесного здравия, духовного мира и благословения Божьего», яка була поширена 22.01.2015 року в газеті «Південна зоря» за №5, на пятій шпальті, під рубрикою «Резонанас», під назвою «Под личиной православия», недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію релігійної громади на честь [PERSON] Максимовича Одеської єпархії Руської Православної Церкви Закордоном у місті Бердянську, та зобовязати редакцію газети «Південна зоря» протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, за власний рахунок, спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщення повідомлення про ухвалене судове рішення, включаючи публікацію його тексту на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення. У судовому засіданні представник позивача за договором про надання правової допомоги [PERSON] підтримав позов, виклав суду зазначені в ньому обставини та просив задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позов не визнав та пояснив, що такі категорії як честь і гідність відсутні у юридичної особи, проте в даному випадку у позивача не може бути і ділової репутації, оскільки юридичний словник дає таке тлумачення «ділової репутації» як свого роду добре імя особи, враховується у складі його нематеріальних активів, повязане з авторськими правами, ноу-хау і торгівельними марками. Позитивна ділова репутація повязана з позитивним ставленням контрагентів до її володільця, з довірою до нього, з упевненістю в позитивному результаті співпраці. Позивач, релігійна громада, є специфічною юридичною особою, у якої не може бути контрагентів, вона не приймає участі в економічному обороті, оскільки не виробляє товари та не надає послуги. Розміщені в газеті три абзаци публікації це набір оціночних суджень, які не можуть бути негативною інформацією та не підлягають спростуванню. Стаття не містить жодної фрази, яка б не відповідала дійсності. Руська православна церква закордоном не є визнаною у православному світі - це загальновідомий факт, і канонічна церква вважає їх розкольниками. Проте нормами цивільного права не визначається, яка церква відповідає канонам, яка ні, тому це й не є правом суду визначати, хто може чи не може відправляти релігійні обряди, на це є релігійні органи та церковні інстанції. Відповідачу взагалі є незрозумілим, яка ж конкретно інформація є недостовірною. У даному випадку розміщена інформація є лише думкою однієї юридичної особи стосовно іншої. Вся стаття побудована на оцінці однієї церкви іншої, тому у суду немає можливості перевірити цю інформацію, бо церква відокремлена від держави. Стаття надана прес-службою Бердянської єпархії, тому остання повинна була залучена позивачем в якості співвідповідача. Вважає позов недоведеним, тому просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, не заперечувалося представником відповідача та підтверджено відповідною копією, що в газеті «Південна зоря» за №5 від 22 січня 2015 року на пятій шпальті під рубрикою «Резонанс» був опублікований матеріал під назвою «Под личиной православия», складений прес-службою Бердянської єпархії УПЦ (МП), а саме:: «В последнее время в городе Бердянске можно увидеть объявления, сообщающие о том, что «православная община во имя святителя Иоанна (Шанхайского)» приглашает жителей города на богослужения. В объявлениях сообщается адрес общины и номера автобусов, на которых можно добраться до «богослужения» и освятить воду в праздник Крещения Господня. Вызывает огромное сомнение вероятность того, что православные христиане, вместо посещения богослужений на своих приходах в храмах города, будут добираться на автобусах в здание, являющееся подсобным помещением в частном секторе одного из отдаленных микрорайонов города для того, чтобы «освятить воду». Однако Бердянская епархия Украинской православной церкви, уважая право своих верных чад на свободный выбор и получение объективной информации, считает необходимым прояснить ситуацию. Как адепты сомнительных культов часто называют себя «просто христианами», так и данная религиозная организация именует себя просто «православной общиной», скрывая свое полное название. На самом деле эта община принадлежит к возникшей в 2007 году неканонической структуре «Русская православная церковь заграницей под омофором митрополита Агафангела (РПЦЗ А), не признанной в православном мире. Показательно то, что в городе Одессе, именует себя «митрополитом Нью-Йоркским и Восточно-Американским, архиепископом Таврическим и Одесским». Ни одна поместная православная церковь в мире (в том числе и наша) не имеет евхарического общения с РПЦЗ А. Это значит, что православными в мире не признается действительность священнодействий и таинств этой организации. Понятно, что подобная сомнительная религиозная структура не может быть связана с Украинской православной церковью и иметь отношение к православному духовенству. Поэтому в городе Бердянске возглавляет псевдообщину [PERSON]. На протяжении нескольких лет он был православным священником. Но, к сожалению, [PERSON] не смог оставаться священнослужителем, и 25 сентября 2013 года был лишен священного сана за склочничество, некомпетентность и стяжательство. После этого он объявил себя «настоятелем и духовником» новой общины, которую «присоединил» к «заграничной церкви». Бывший священник [PERSON] продолжает незаконно совершать обряды, внешне подобные церковным священнодействиям. Объявления, распространяемые «православной общиной во имя святителя Иоанна (Шанхайского)», должны, по замыслу [PERSON], увеличить число его последователей. Совершенно очевидно, что не имеет смысла совершать сомнительное «освящение воды» в организации, скрывающей свое название, и у бывшего священника, извергнутого из сана. Желаем всем верным чадам Бердянской епархии УПЦ телесного здравия, духовного мира и благословения Божьего». Вказаний факт не заперечувався учасниками розгляду справи і тому додатковому доказуванню не підлягає. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справи про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до ділової репутації юридичної особи, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про таку особу, з іншого боку. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач обрав спеціальний спосіб захисту у вигляді спростування недостовірної інформації. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, розуміється оцінка їх підприємницької чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таким чином, позивач, як юридична особа, має право на захист лише ділової репутації. Відповідно до ст.8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Згідно із ч.4 ст.12 цього Закону документи, які визначають віросповідну діяльність, вирішують інші внутрішні питання релігійної організації, не підлягають реєстрації в державних органах. Відповідно до статей 94, 277 ЦК України юридична особа, особисті немайнові права у вигляді ділової репутації якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною. Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Обґрунтовуючи підстави позову, релігійна громада посилалася на те, що інформація у вищевказаній статті суперечить фактичним даним щодо діяльності позивача, негативно впливає на діловий імідж, роль у релігійному середовищі громади, містить в собі елементи релігійної нетерпимості та розпалювання міжрелігійної ворожнечі, розмістивши яку відповідач заплямував ділову репутацію позивача. Разом з тим, позивач не зазначив конкретно, які ж події чи факти, висвітлені в статті, не відповідають дійсності та взагалі не визначився, яка ж все-таки інформація є негативною та яким чином порочить його ділову репутацію. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що вся без виключення стаття є недостовірною, за його словами, це випливає з самого змісту, тому йому немає необхідності визначатися з якимись конкретними реченнями. Відповідно до п.9 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо позов предявлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом інформації, то така особа є належним відповідачем. Як видно з публікації, матеріал був наданий Бердянською єпархією Української православної церкви Московського Патріархату, проте всупереч положенням ЦПК України, представник позивача в судовому засіданні на розяснення суду, відмовився залучати його до участі у справі в якості співвідповідача. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 зазначеної вище постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частинами 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Суд вважає, що позивач має право скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, думок та переконань, надавши їм іншу оцінку, а втручання держави в особі суду у вигляді притягнення відповідача до цивільної відповідальності буде таким, що не ґрунтується на приписах ч.2 ст.10 Конвенції. Позивач, посилаючись в позові на те, що відповідач двічі відмовив йому у спростуванні недостовірної інформації, разом з тим не надав редакції газети власну статтю для публікації щодо висвітлення питань стосовно своєї діяльності. Крім цього, суд вказує, що відповідно до ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: 3) вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Як видно з публікації, даний текст був наданий прес-службою Бердянської єпархії Української православної церкви Московського Патріархату, про що і вказувалося у відповідних заявах прихожан общини за колективними зверненнями чи за підписом настоятеля [PERSON] на імя головного редактора газети, посилаючись на протиправність дій з боку прес-служби Бердянської єпархії УПЦ МП, тобто, дана публікація не є редакційною статтею, а є відтворенням інформації, наданої прес-службою Бердянської єпархії. Оцінюючи в цілому статтю, що є предметом спору, суд приходить висновку, що її зміст є сукупністю оціночних суджень. Сам позивач у своєму ж позові також послався на те, що відповідач розмістив думку окремої релігійної організації, а не всієї громади міста. Так, в першому абзаці публікації мова йде лише про розміщення в місті оголошень «православною общиною во имя святителя Иоанна (Шанхайского)», в яких вказувалися адреса та автобуси, на яких можна добратися на «богослужение» та «освятить воду». Даний факт ніяким чином не заперечувався представником позивача, а в цій частині публікації, на переконання суду, взагалі відсутня будь-яка негативна інформація щодо позивача, при цьому в лапках взяті слова з тексту самих оголошень. Далі прес-службою Бердянської єпархії у статті наводяться історичні факти виникнення «Русской православной церкви заграницей под омофором митрополита Агафангела (РПЦЗ А)» та приналежність позивача до цієї структури, що відповідає дійсності, бо прямо випливає із наданої позивачем копії Статуту, та також не містить у собі жодної негативної інформації. Чи визнається в православному світі та чи має євхаристичне спілкування вказана церква (РПЦЗ А) та, зокрема, її місцева організація - релігійна громада на честь [PERSON] Максимовича Одеської єпархії Руської Православної Церкви Закордоном у м.Бердянську, з поместними православними церквами, у тому числі і з Бердянською єпархією УПЦ МП, є власною думкою та оціночним судженням автора статті. Суд вважає, що шляхом розміщення цієї публікації не проповідується в будь-якій формі ворожнеча чи нетерпимість до віруючих інших віросповідань, як вважає позивач, навпаки, у статті прямо вказано: «уважая право своих верных чад на свободный выбор и получение объективной информации», а тому це не є порушенням вимог Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», бо в ній відсутні заклики не відвідувати «богослужения», що проводяться позивачем. Те, що керує цією громадою колишній православний священик [PERSON], який, на жаль, 25.09.2013 року був позбавлений священного сана, як вказано в статті, є подією, яка, дійсно, сталася з останнім, тому прес-службою і ставиться під сумнів відправляння ним церковних обрядів, що є фактично оцінкою дій, критикою, тобто оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню. Втім, самим [PERSON] позов з підстав спростування недостовірної інформації до суду не предявлявся. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed