Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

11.03.2021 року до Березівського районного суду Одеської області від Миколаївського районного суду Одеської області надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на спадщину в порядку успадкування за заповітом Ухвалою суду від 15.03.2021 року відкрито провадження по справі. У своїй заяві позивач зазначила, що [INFO] в [ADDRESS] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина яка складається з земельної ділянки кадастровий номер 5123581400:01:003:0112, площею 6,9075 га, вартістю 232 864, 46 грн, на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія І-ОД №037752 від 19.03.02 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №221. За життя [PERSON] у вересні 2007 року залишив заповіт, яким земельну ділянку заповів [PERSON] . Проте, 27 жовтня 2007 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила дівоче прізвище [PERSON] на [PERSON] . У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте їй було відмовлено у вчинені нотаріальних дій та рекомендовано звернутися до суду з метою захисту свого права на спадщину. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд задовольнити її позов. Відповідно до наказу №5-од про організацією Березівського районного суду Одеської області на час дії карантину ( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантинуз метою запобігання поширенню на території України гострої гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 року №641 та відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з 12.03.2020 року до 30.04.2021 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. В судове засідання 19.04.2021 року позивач не з`явилася, одночасно 24.03.2021 року подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, на позивних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання 19.04.2021 р не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, з позовними вимогами згоден та не заперечує проти їх задоволення. За приписами ч. 2 ст. 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України передбачено: «За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем». Відповідач визнав позовні вимоги, про що зазначено у заяві від 16.04.2021 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.06.2020 р. помер [PERSON] (а.с.7). Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, кадастровий номер 5123581400:01:003:0112, площею 6,9075 га, яка розташована на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області (а.с.8-15). Згідно заповіту посвідченого Кудренко Ольгою Олександрівною - секретарем Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області 12.09.2007 року [PERSON] заповів позивачу вищезазначену земельну ділянку (а.с.16-17). У відповідності до листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Судом встановлено, що згідно листа Приватного нотаріуса Миколаївскього районного нотаріального округу Одеської області Сологуб О.А. надано роз`яснення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутись до суду (а.с.6). Водночас, як вбачається з листа №87/01-16 від 29.03.2021 року наданого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області Сологуб О.А , про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Відповідно до статті 1218 ЦК України: «До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті». Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України: «Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її… Спадкоємиць, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини». Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним». Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину земельної ділянки за заповітом є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб`єктами цивільних та інших правовідносин. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, за умови прийняття позивачем спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права на нерухоме майно, суд доходить висновку, що право власності позивача на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку за заповітом, яка належала померлому на праві власності. Рішення повинно відповідати вимогам Цивільно-процесуального кодексу України бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved