Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 30.12.1983 року та на підставі ордеру 3678 серія Б від 17.01.1984 року у постійне користування було надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] на сім`ю у складі трьох осіб - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказана квартира складається з двох кімнат, площею 17, 8 кв.м., та 11, 5 кв.м. Особовий рахунок було відкрито на [PERSON] , а після його смерті переоформлено на [PERSON] , бабусю позивачки. У подальшому на [PERSON] (матір позивачки) було відкрито окремий особовий рахунок на кімнату, площею 11, 5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Вказана кімната була приватизована і її власником, згідно свідоцтва про право власності від 30.09.2002 року є [PERSON]. Таким чином, з 30.09.2002 року одна кімната у квартирі, площею 11,5 кв.м., перебуває у власності [PERSON] , а друга, площею 17,8 кв.м. - у комунальній власності територіальної громади м. Києва, наймачем якої була покійна [PERSON] [INFO] у [PERSON] народились доньки: [PERSON] (позивачка у справі), а [INFO] - [PERSON] . З 2002 року [PERSON] проживала у кімнаті зі своєю матір`ю [PERSON] , а після народження сестри з 2006 року переїхала проживати до кімнати своєї бабусі [PERSON] . З вказаного часу позивачка проживала разом з бабусею однією сім`єю, разом вели домашнє господарство, здійснювали спільні покупки, до цього часу позивачка користується вказаною кімнатою. [INFO] [PERSON] померла. На час звернення з вказаним позовом особовий рахунок на кімнату, площею 17, 8 кв.м., не переоформлений, кімната не приватизована. Після смерті бабусі у позивачки виникла необхідність в укладенні договору найму кімнати, у зв`язку з чим вона 31.07.2017 року звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із відповідною заявою, але їй було відмовлено в укладенні договору найму. На підставі викладеного позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. 10.11.2017 року ухвалою суду провадження у даній справі відкрито та призначено до судового засідання. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 18.12.2018 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано [PERSON] членом сім`ї померлої [PERSON] - наймача кімнати, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право користування кімнатою, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS] . В задоволенні інших вимог позову відмовлено. Постановою колегії судової палати з розгляду у цивільних справах Київського апеляційного суду від 21.02.2019 року, апеляційна скарга Деснянської РДА в м. Києві залишена без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2018 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 року касаційну скаргу Деснянської РДА в м. Києві задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21.02.2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 10.07.2019 року справа була перерозподілена автоматизованою системою документообігу і передана у провадження судді Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А. Ухвалою судді від 15.07.2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням справи в підготовчому засіданні. Ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 13.09.2019 за клопотанням представника позивачки - [PERSON] судом було залучено до участі у справі в якості 3-особи без самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.01.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] вимоги позовної заяви підтримали, посилаючись на викладені у поданих суду письмових заявах по справі, просили суд задовольнити позов у повному обсзі. При цьому позивачка [PERSON] , що була допитана в якості свідка показала, що з дитинства проживала разом матір`ю та бабусею в квартирі [ADDRESS] . Бабуся попросила маму розподілити рахунки, оскільки були проблеми в отриманні субсидії. Певний час [PERSON] жила в м. Севастополь, потім переїхала до м. Києва, де навчалась спочатку в школі, а надалі вступила до університету. В період навчання проживала в спірній квартирі своєї бабусі, разом з ними проживала мама, а потім народилась сестра. Пояснила, що завжди допомогала бабусі, доглядала за нею, прибирала в кімнаті, купувала ліки. Бабуся періодично хворіла, мати, як медпрацівник, надавала допомогу бабусі, вони всі разом доглядали за бабусею до її смерті. З 2006 року після народження сестри позивачка жила з бабусею в одній кімнаті. З моменту смерті бабусі позивачка самостійно сплачує комунальні послуги за кімнату, в якій вони з бабусею проживали. Представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінська Н.М. в судовому засіданні просила відмовити в позові, посилаюсь на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву, зазначила що відсутні будь-які докази на підтвердження того, що померла [PERSON] мала намір та вселила онуку у свою кімнату, як члена своєї сім`ї. Матеріали справи не містять жодних доказів, щодо джерел доходів позивачки, яка стверджує, що переїхавши в кімнату до покійної бабусі їх сім`я вела спільне господарство, мала спільний бюджет, вони разом купували продукти харчування, ліки та предмети домашнього вжитку, сплачували комунальні послуги. Матеріали справи не містять жодних письмових доказів щодо того, що покійна [PERSON] надавала свою письмову згоду на вселення в спірну кімнату своєї онуки - позивачки у справі. Представник третьої особи: Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» - Савченко Н.В. у судовому засіданні просила прийняти рішення у відповідності до вимог діючого законодавства. Третя особа - [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд про їх задоволення. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні просив прийняти рішення у відповідності до вимог діючого законодавства. В судове засідання представник третьої особи: Виконавчого органу Київської міської ради не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином у визначеному законом порядку. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, представника третьої особи, третіх осіб, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 30.12.1983 року та ордеру № 3678 серія Б від 17.01.1984 року у постійне користування [PERSON] було надано двокімнатну квартиру № 509 на сім`ю у складі трьох осіб - він, дружина - [PERSON] та донька - [PERSON] . Вказана квартира складається з двох кімнат, площею 17, 8 кв.м., та 11, 5 кв.м. Особовий рахунок було відкрито на [PERSON] , а після його смерті вказаний рахунок було переоформлено на [PERSON] , яка є бабусею позивачки. У подальшому на [PERSON] (мати позивачки) було відкрито окремий особовий рахунок на кімнату, площею 11,5 кв.м., у квартирі [ADDRESS] . Вказана кімната була приватизована і власником кімнати на даний час є [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності від 30.09.2002 року. Таким чином, з 30.09.2002 року одна кімната у квартирі, площею 11,5 кв.м., перебуває у власності 3-особи: [PERSON] , а друга - у комунальній власності територіальної громади м. Києва, наймачем якої рахувалась померла [PERSON] [INFO] у 3-особи: [PERSON] народилась донька [PERSON] (позивачка), а [INFO] - донька [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після смерті бабусі позивачка 31.07.2017 року звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визнання її наймачем спірної кімнати та укладення з нею договору найму. Листом від 02.10.2017 року відповідачем було відмовлено позиваці в укладенні договору найму на спірну кімнату. Згідно з Актом прийому-передачі житлової площі від 22.03.2018 року № 27 одну кімнату, площею 17, 80 кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] , як житло поточного звільнення, було передано від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації під службове житло з метою вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення. Відповідно до клопотання Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.03.2018 року № 160 "Про включення до числа службових житлових приміщень" одну кімнату, площею 17, 80 кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] було включено до числа службових житлових приміщень Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва". Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.04.2018 року № 208 "Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" про надання службового житла" кімнату, площею 17, 80 кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] було надано двірнику підприємства 3-особі у справі: [PERSON] . Згідно з викладеними у позовній заяві вимогами, [PERSON] просить суд визнати її членом сім`ї наймача померлої [PERSON] та визнати за нею право користування кімнатою, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS] з тих підстав, що вона з 2006 року постійно проживала у спірній кімнаті разом з бабусею, вони вели разом спільне господарство. Після досягнення позивачкою повноліття мали спільний бюджет, придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, вона допомагала бабусі, коли її стан вже був важкий, сплачувала квартплату та комунальні послуги. Як встановлено при розгляді справи, позивачка [PERSON] постійно проживала і проживає у квартирі [ADDRESS] , а з моменту народження молодшої сестри саме разом з бабусею, зокрема до моменту смерті останньої. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був доведений належними доказами. Так, [PERSON] з 1 по 11 класи навчалась у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №250 з поглибленим вивченням математики Деснянського району м. Києва (у період з 02.09.2002 року по 01.06.2013 року включно), що підтверджується відповідною довідкою школи про навчання від 10.08.2017 року, свідоцтвом про базову загальну освіту та атестатом про повну загальну середню освіту. Після закінчення школи [PERSON] вступила до Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка та закінчила навчання у 2017 році, отримавши кваліфікацію бакалавра обліку та аудиту, що підтверджується відповідною довідкою університету від 07.09.2017 року, дипломом бакалавру. Крім того, під час проживання у спірному житлі [PERSON] користувалась медичною допомогою, що підтверджується відповідною медичною документацією, в якій зазначена адреса: [ADDRESS] . Батьки позивачки та безпосередньо сама позивачка не має у м. Києві іншого житла, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою місця реєстрації свого батька, а саме: [ADDRESS] . За вказаною адресою позивачка проживала до 2002 року. Разом з тим, слід зазначити, що на час звернення позивачки з вказаним позовом до суду, м. Севастополь, де значиться зареєстрованою за адресою належної на праві власності батьку позивачки квартири, є окупованою територією, а тому проживати за місцем свого реєстраційного обліку позивачка на даний час позбавлена можливості. Одночасно слід зазначити, що сам факт реєстрації позивачки [PERSON] за іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові. Крім того, факт постійного проживання позивачки [PERSON] разом із бабусею у кімнаті, площею 17, 8 кв.м., також підтверджується Актом про проживання, що був складений майстром дільниці [PERSON] та мешканцями будинку, затвердженим начальником ЖЕД-310 від 09.08.2017 року. Аналогіні підтвердження вказаним обставинам надали допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , яка в суді показала, що вона знає всю сім`ю [PERSON] більше 40 років. Свідок підтвердила той факт, що позивачка з 2006 року, після народження своєї сестри, переїхала за пропозицією бабусі проживати до неї у кімнату. Всі члени сім`ї вели спільне господарство, разом святкували дні народження та інші свята, [PERSON] весь час допомагала бабусі, доглядала за нею, коли була у цьому потреба, купувала ліки, продукти. Свідок [PERSON] у суді показала, що надавала позивачці уроки малювання починаючи з часу, коли дівчина навчалась в 4 (четвертому) класі. Через рік народилась [PERSON] , з якою також наразі займається свідок за адресою спірної квартири по [ADDRESS] . Після народження сестри [PERSON] проживала в одній кімнаті з бабусею. Стосунки в родині були дружніми, з матір`ю позивачки - [PERSON] вони дружать з дитячого садка. Коли свідок відвідувала квартиру, то бачила речі позивачки у кімнаті померлої бабусі, і їй достеменно відомо, що саме в кімнаті з бабусею проживала позивачка. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є сусідкою сім`ї [PERSON], вони знайомі з 70-х років, разом проживали ще на Рибальському острові, потім отримали квартири у будинку по [ADDRESS] . Свідок часто навідувалась в гості, за життя померла [PERSON] розповідала, що онука доглядає за нею та допомагає в побуті. Після народження молодшої сестри за пропозицією бабусі позивачка переїхала проживати до неї у кімнату, стосунки між всіма ними дуже добрі, сімейні. Настя дуже допомагала бабусі, доглядала за нею, коли остання була вже лежачею, придбавала для неї ліки, продукти. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що знає сім`ю [PERSON] з 1990 року, вона разом працювала з мамою [PERSON] . Вони часто спілкуються сім`ями, ходять у гості, святкують разом свята. [PERSON] , її мама, сестра, бабуся проживали в одній квартирі і жили однією сім`єю, але проживали у різних кімнатах - [PERSON] у більшій кімнаті разом з бабусею, а [PERSON] в меншій кімнаті разом з молодшою дочкою. Відносини між всіма членами сім`ї були дружніми. Останнім часом за бабусею доглядала онука [PERSON] . Свідок [PERSON] у суді пояснила, що знає позивачку та її маму з 2001 року, приходила на виклик до хворої дитини (до позивачки) на адресу спірної квартири, іноді бабуся була вдома. Десь з 5 (п`яти) років оглядала дитину до повноліття. Другу дитину, (сестру позивачки) спостерігала з народження по сьогоднішній день. Так статтею 47 Конституції України, визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У відповідності до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово- будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином, оскільки позивачка та її покійна бабуся - [PERSON] проживали разом у спірній кімнаті загальної квартири, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, а відтак суд приходить до висновку, що позивачка проживала у спірному житлі, як член сім`ї [PERSON] та користувалась спірним житловим приміщенням нарівні з квартиронаймачем. Статтею 816 ЦК України передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Згідно з вимогами ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Разом з тим, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним поговором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до ч. 2 ст. 106 ЖК України, у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Таким чином, ч. ч. 1, 2 ст. 6 ЖК України прямо передбачено такий спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів як визнання особи наймачем житлового приміщення замість померлого наймача, який був членом його сім`ї. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлені по справі обставини свідчать про те, що позивачка [PERSON] була вселена до спірної кімнати з дозволу та за згодою наймача кімнати [PERSON] , вони постійно разом проживали, вели спільне господарство, позивачка здійснювала необхідний догляд за бабусею, яка була інвалідом І групи, сплачувала та продовжує сплачувати квартплату та комунальні послуги, постійно проживає у спірній кімнаті загальної квартири [ADDRESS] . Згідно з вимогами ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку, що позивачкою в повному обсязі доведено належними та допустими доказами ту обставину, що вона була членом сім`ї померлої [PERSON] та набула право користування кімнатою, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS] , а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Крім того, надані позивачкою та досліджені в ході розгляду справи судом докази, підтверджують той факт, що на час включення спірної житлової кімнати до статусу службового житла та розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 24.04.2018 за №208 про передачу цієї службової кімнати 3-особі: [PERSON] , позивачка [PERSON] проживала саме у вказаній кімнаті та, як було встановлено судом, набула право користування нею, а відтак суд приходить до висновку, що вказане розпорядження прийняте відповідачем без врахування безпосередньо прав позивачки на користування спірною кімнатою квартири [ADDRESS] . Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання позивачки наймачем спірної кімнати, оскільки визнання за позивачкою права користування спірною кімнатою, слугує у подальшому підставою для укладення з нею договору найму на вказану кімнату. На підставі викладеного,

Outcome: partial