Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та Краснянської сільської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Позовні вимоги мотивує тим, що до неї з позовом (позов залишений без розгляду) звернувся суміжний землекористувач [PERSON], який разом з відповідачкою [PERSON] є співвласником будинку № 221 по вул. Миру (колишня вул. Леніна, 199) в с. Красна і який вимагає визнати погодженою без її підпису межу земельної ділянки, площу та межі якої визначено на підставі рішення Краснянської сільської ради від 16 серпня 2015 року № 518. Жодного підтвердження щодо виділення земельної ділянки під забудову позивач не надав. Бажана конфігурація земельної ділянки, розроблена відповідачами згідно рішення Краснянської сільської ради від 16 серпня 2015 року № 518, накладається на використовувану нею земельну ділянку в частині двору та виїзду на вулицю Миру. У 1957 році вона одружилася з [PERSON] та проживала з ним до 1991 року. У 1961 році на імя її чоловіка було видано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в с. Красна по вул. Головній (зараз вул. Миру, 223) на земельній ділянці, виділеній йому рішенням виконкому Дубівської сільської ради депутатів трудящих від 25 квітня 1960 року №22. Актом про виділення земельної ділянки від 28 квітня 1960 року комісія в натурі відвела їм під будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 0,07 га та зробила розбивку під будівництво житлового будинку. За конфігурацією земельна ділянка розташована від центральної дороги - вул. Миру (колишні вул. Головна, Леніна), і ширина земельної ділянки від вулиці склала 15 метрів, довжина 45 метрів. У 1963 році будівництво житлового будинку та господарських споруд було звершено, а до 1991 року - також завершено будівництво літньої кухні. Отже, право на користування виділеною їм в натурі земельною ділянкою виникло в 1960 році. 16 травня 1997 року помер її чоловік [PERSON]. Вона продовжила проживати у зазначеному житловому будинку після смерті чоловіка, оформила спадщину. Протягом останніх років відповідачі [PERSON] повністю закрили вихід від її ділянки що перебуває у законному користуванні, шириною 15 м. з боку вул. Миру, 221 в с. Красна, чим перешкоджають їй в доступі до будинку, двору. На належній їй на праві користування під забудову частині земельної ділянки відповідачі збудували сарай та дроварню, почали будували фундамент літньої кухні, але такий фундамент розсипався. Оскільки її право на користування та приватизацію виділеної в користування та для забудови земельної ділянки не визнається відповідачами, вони роблять перешкоди у реалізації її прав, і вона вправі захищати свої порушені права володіння та користування цією ділянкою шляхом визнання недійсними та касування рішень органу місцевого самоврядування, що посягають на її права. Просить визнати незаконними та скасувати рішення Краснянської сільської ради від 16 серпня 2015 року № 518. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Представник відповідача - Краснянської сільської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Із рішення Краснянської сільської ради № 518 від 16 серпня 2015 року вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, площею 0,0800 га, в с. Красна по вул. Миру, 221 (а.с. 5). Згідно договору дарування від 20 грудня 1980 року, [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку в с. Красна по вул. Миру (Леніна), 221 (199) (а.с. 6-7). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2016 року визнано право власності за [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами в с. Красна по вул. Миру, 223, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] (а.с. 38-39). Із протоколу комісії з питань земельних ресурсів по вирішенню спірного питання між [PERSON] та [PERSON] від 21 березня 2016 року вбачається, що спір виник між [PERSON], жителем [INFO], та [PERSON], жителькою с. Красна, вул. Миру, 223. Дані громадяни більше 50-ти років користуються спільною дорогою до своїх дворогосподарств. На даний час між ними виник конфлікт з в користуванні спільною дорогою. В сторін відсутні правовстановлюючі документи на землю. Проїзд між будинками відноситься до земель комунальної власності (а.с. 14). Згідно протоколу № 2 загальних зборів колгоспників колгоспу "Досарм" с. Дубове від 10 квітня 1960 року, [PERSON] виділено землю під житлове будівництво (а.с. 12). Із протоколу № 7 засідання виконкому Дубівської сільської ради від 25 квітня 1960 року вбачається, що [PERSON] дозволили проводити житлове будівництво в с. Красна на земельній ділянці, площею 0,07 га (а.с.43). Згідно дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку від 06 жовтня 1961 року, [PERSON], на підставі рішення виконкому Дубівської сільської ради від 25 квітня 1960 року, надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с. Красна по вул. Головній, на земельній ділянці площею 0,07 га (а.с. 44). Із акту про виділення земельної ділянки від 28 квітня 1960 року вбачається, що [PERSON] виділено в натурі земельну ділянку, площею 0,07 га, згідно рішення Дубівської сільської ради від 25 квітня 1960 року (а.с. 45-46). Згідно довідки Краснянської сільської ради № 1041 від 09 липня 2015 року, [PERSON] проживає в [INFO], і розмір земельної ділянки біля її будинку становить 0,09 га (а.с. 49). Із викопіровок з генерального плану забудови с. Красна вбачається, що між будинками № 221 та № 223 по вул. Миру в с. Красна дорога відсутня (а.с.129). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він не тільки суперечить актам цивільного законодавства, але і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 78 ЗК України 2001 року, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ст. 125 ЗК України 2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України 2001 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст.107 ЗК України 2001 рокуосновою для відновлення меж є дані\~земельно-кадастрової документації.У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням\~земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Судом достовірно встановлено, що рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу "Досарм" с. Дубове від 10 квітня 1960 року та рішенням виконкому Дубівської сільської ради від 25 квітня 1960 року, [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку в с. Красна, площею 0,07 га. Із ст.188 ЗК УРСР 1922 року вбачається, що складений проект землеустрою пред'являється сторонами на плані і в натурі зі складанням особливого протоколу. При цьому землемір землевпорядник зобов'язаний всіляко прагнути до узгодження побажань сторін, не на шкоду, однак, вимогам землеустрою, вносячи в проект, у випадках необхідності, доцільні зміни та виправлення. Тобто, при визначенні меж земельної ділянки [PERSON] в натурі, яка була виділена йому рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу "Досарм" с. Дубове від 10 квітня 1960 року в с. Красна, площею 0,07 га, мав бути складений проект землеустрою, який мав бути пред'явлений сторонам на плані та в натурі, і мав бути складений особливий протокол. Даний проект землеустрою та особливий протокол, які би визначали фактичні розміри і межі земельної ділянки в натурі, [PERSON], як спадкоємцем [PERSON], суду не представлено. Із ст. 20 ЗК УРСР 1970 року вбачається, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів Згідно ст.22 ЗК УРСР 1970 року приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Частинами 1, 5-7 ст. 17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Із ст.22 ЗК України 1990 року вбачається, щоправо власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Із ст.30 ЗК України 1990 року вбачається, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власностігромадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Відповідно до ч.4 ст.30 ЗК України 1990 року, право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. У матеріалах справи відсутні передбачені ст.188 ЗК УРСР 1922 року, ст.ст. 20, 22 ЗК УРСР 1970 року, ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року докази, які б давали підстави вважати, що у позивача виникло право користування земельною ділянкоюв с. Красна по вул.Миру, 223, або право власності на неї, а відповідно відсутні будь-які докази того, що порушені будь-які права позивача зі сторони відповідачів. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що розмір земельної ділянки в с. Красна по вул. Миру, 223, якою користується [PERSON], визначений в натурі (на місцевості) схемою забудови земельної ділянки [PERSON] в с. Красна по вул. Головна (Миру, 223), оскільки дана схема щодо площі земельної ділянки (0,07 га) не відповідає фактичному розміру земельної ділянки, якою користується позивач (0,09 га), та в розумінні ст.188 ЗК УРСР 1922 року, ст.ст. 20, 22 ЗК УРСР 1970 року, ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року не є документом, що підтверджує визначення меж земельної ділянки в натурі. Крім цього, суд зазначає, що відповідно до вимог ч.4 ст.30 ЗК України 1990 року та ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року до позивача не перейшло право користування земельною ділянкою, яка була в користуванні її покійного чоловіка [PERSON]. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що в позовній вимозі позивача про скасування рішення Краснянської сільської ради № 518 від 16 серпня 2015 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі [PERSON]" слід відмовити, оскільки дане рішення жодним чином не порушує права позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed