Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який уточнила під час розгляду справи, до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання недійсними правочинів по відчуженню майна та скасування реєстрації, стягнення компенсації частини вартості автомобіля. В позовній заяві послалась на те, що з 21 червня 2006 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Але подружнє життя не склалось, на даний час шлюб фактично розпався, сторони спільно не проживають, не мають спільних поглядів на життя, подальше збереження шлюбу вважає неможливим. Тому просила шлюб з [PERSON] розірвати. Також зазначила, що під час шлюбу подружжям придбано автомобіль HYUNDAI IX 35, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Даний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, хоча і був зареєстрований лише за [PERSON] Відповідач без її згоди здійснив відчуження даного автомобіля [PERSON] В подальшому [PERSON] вказаний автомобіль відчужено [PERSON] Тому позивач просила суд визнати недійсними правочини по відчуженню автомобіля HYUNDAI IX 35, 2011 року випуску, № кузова [NUMBER], № двигуна [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], що були укладені [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON], скасувати реєстрацію автомобіля за [PERSON] та за [PERSON]. Крім того, посилаючись на ст.364 ЦК України, просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь компенсацію 1/2 частини вартості зазначеного автомобіля. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, уповноваживши [PERSON] представляти її інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. При цьому пояснював, що позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та за захистом свого права власності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу, в задоволенні решти позовних вимог просили відмовити за їх безпідставністю. При цьому посилались на те, що спірний автомобіль не був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а належав особисто [PERSON], відчуження автомобіля здійснено за час перебування сторін в сімейних правовідносинах, та за його рахунок здійснено розрахунок за боргом. Крім того просили критично оцінити визначення вартості спірного автомобіля. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та зазначили, що договори купівлі-продажу автомобіля були укладені у повній відповідності до вимог закону, підстави для визнання їх недійсними відсутні. Тому в задоволенні позовних вимог до них просили відмовити. Представник третьої особи УДАІ УМВС України в Полтавській області звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи наявність достатніх матеріалі про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з'явились. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 21 червня 2006 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу дітей не мають (т.2, а.с.29). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. В позовній заяві позивач просить шлюб розірвати, не бажає миритися з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу. Зазначена позиція позивача залишається незмінною з часу подання нею позову до суду та до часу розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав в повному обсязі. Також вважає неможливим примирення з позивачем відновлення сімейних стосунків та збереження сім'ї. Просить шлюб розірвати. Таким чином судом встановлено відсутність вільної згоди сторін перебувати в шлюбі один з одним. Зважаючи на вказану позицію позивача та відповідача [PERSON] в даній справі, суд вважає, що надання сторонам терміну на примирення носило б формальний характер та лише призвело б до затягування розгляду справи. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі. Тому збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя. Таким чином позовні вимоги про розірвання шлюбу необхідно задовольнити в повному обсязі. Також судом встановлено, що за час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбано автомобіль HYUNDAI IX 35, 2011 року випуску, № кузова [NUMBER], № двигуна [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (т.1, а.с.11-13). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тому вказаний автомобіль, який хоча і був зареєстрований лише за [PERSON], належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Посилання відповідача [PERSON] на те, що вказаний автомобіль придбано за рахунок його особистих коштів, отриманих з продажу його власного автомобіля, жодним доказом у справі не підтверджується. У зв'язку з цим при розгляді справи суд виходить з того, що автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статі 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 2 ст.369 ЦК України також передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. В той же час 07 лютого 2014 року [PERSON] без одержання згоди [PERSON] одноособово розпорядився їх спільним майном, уклавши з [PERSON] через торгівельну організацію ТОВ "Авто-Ареал" договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI IX 35, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (т.1, а.с.135). На підставі довідки-рахунку від 07 лютого 2014 року №276898 та заяви [PERSON] від 07 лютого 2014 року ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Полтави та Полтавського району, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, автомобіль перереєстровано з [PERSON] на [PERSON] (т.1, а.с.129, 131, 133-134,135). Та обставина, що згоди [PERSON] на продаж автомобіля він не питав, визнана в судовому засіданні відповідачем [PERSON], який наполягав на тому, що автомобіль належав лише йому особисто. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналогічна норма передбачена ч.2 ст.369 ЦК України. Оскільки автомобіль є цінним майном, крім того, право власності на автомобіль підлягає державній реєстрації, згода на продаж автомобіля [PERSON] мала бути надана письмово. Той факт, що [PERSON] була освідомлена про продаж автомобіля, здійснений під час перебування сторін в сімейних стосунках, не свідчить про наявність її згоди на укладення [PERSON] договору купівлі-продажу автомобіля. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір купівлі-продажу автомобіля виходить за межі дрібного побутового. Як передбачено ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. [PERSON] не був уповноважений на одноособове розпорядження їх спільним з [PERSON] майном. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Розпорядження спільним майном подружжя, здійснене одним з подружжя без згоди другого суперечить наведеним вище нормам: ч.1 ст. 65 СК України, ч.2 ст.369 ЦК України. Тому договір купівлі-продажу автомобіля, укладений ним 07 лютого 2014 року з [PERSON] необхідно визнати недійсним. Згідно частини ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 387 Цивільного кодексу України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також судом встановлено, що 25 липня 2014 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI IX 35, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], з [PERSON] через торгівельну організацію ТОВ "Авто-Ареал" (т.1, а.с.138). На підставі довідки-рахунку від 25 липня 2014 року №569245 та заяви [PERSON] від 25 липня 2014 року ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Полтави та Полтавського району, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, автомобіль перереєстровано з [PERSON] на [PERSON] (т.1, а.с.129, 132, 136-137,135). Пленум Верхового Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними" роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Враховуючи наведене, а також що [PERSON] не була стороною в договорі купівлі-продажу автомобіля від 27 липня 2014 року, укладеного [PERSON] та [PERSON], в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання даного договору недійсним необхідно відмовити. Як встановлено судом, [PERSON] звернулась до суду за захистом свого права власності, що зазначено в її позовній заяві та пояснювалось її представником в судовому засіданні. Судом також встановлено, що право власності [PERSON] порушено. Порушене право підлягає захистові. Позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного автомобіля в сукупності з позовними вимогами про скасування реєстрації права власності на автомобіль за [PERSON] та [PERSON], що спрямовані на повернення співвласникам автомобіля, що без її згоди відчужений [PERSON], фактично є вимогами про витребування належного позивачу майна із чужого незаконного володіння, а відповідно є зверненням позивача до суду з віндікаційним позовом. Тому з метою захисту права [PERSON] необхідно витребувати у [PERSON] автомобіль та повернути його співвласникам [PERSON] та [PERSON] Витребування належного позивачу майна має бути здійснено шляхом скасування державної реєстрації автомобіля за [PERSON] та відновлення його реєстрації за [PERSON], як це мало місце до порушення права позивача. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсною реєстрації автомобіля за [PERSON], їх суд вважає безпідставними, оскільки на час розгляду справи судом за нею спірний автомобіль не зареєстровано. В задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь компенсації 1/2 частини вартості спільного автомобіля, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль є рівними і складають по 1/2. Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Вказані норми закону свідчать, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки у майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та залежність від мотивів (перешкоди в користуванні спільним майном чи інші), з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Звернення [PERSON] до суду з вимогою про стягнення з іншого співвласника на її користь компенсації за належну їй частку у спільному сумісному майні є засвідченням її згоди на таку компенсацію. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 ЦК України). Автомобіль без втрати його цільового призначення поділений бути не може, тому є річчю неподільною. Відповідно, на підставі ч.2 ст.364 ЦК України [PERSON] має право на одержання від [PERSON] як іншого співвласника, грошової компенсації вартості її частки. При визначенні розміру компенсації, належної до виплати позивачу, суд виходить з оцінки автомобіля, наданої у звіті №785 про незалежну оцінку майна, виконаного 29 жовтня 2014 року ПП "Центр незалежної оцінки та експертизи" (т.1, а.с.204-228). Згідно наведеного звіту ринкова вартість автомобіля HYUNDAI IX 35, 2011 року випуску, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], становить 312800 грн. Відповідно, 1/2 частина вартості автомобіля - 156400 грн. (312800 грн./2). Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача проти вказаної оцінки вартості автомобіля, оскільки жодного доказу на її спростування відповідачами або представником відповідача надано не було. Посилання представника відповідача на те, що оцінка автомобіля здійснена без його огляду спеціалістом, спростовується матеріалами звіту, в якому зазначено, що автомобіль було оглянуто та здійснено фотографування як всього автомобіля, так і його окремих вузлів, фотокартки прикладені до звіту (т.1, а.с.226). Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачами на підтвердження своїх заперечень належних доказів надано не було. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля в сумі 156400 грн. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Тому після отримання від [PERSON] компенсації вартості її частки, у [PERSON] припиниться право власності на спірний автомобіль. Суд також вважає за необхідне відмітити,що посилання позивача в її позовній заяві на ст.365 ЦК України, є безпідставними, оскільки даною нормою встановлені підстави припинення права на частку у спільному майні відповідача за позовом іншого співвласника. Предмет розгляду в даній справі є іншим, отже даною нормою закону спірні правовідносини не регулюються. Вирішуючи згідно ст. 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд бере до уваги, що позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 1218 грн. (т.1, а.с.1, 24, 139). Враховуючи вартість автомобіля, яку встановлено під час розгляду справи судом, судовий збір за розгляд справи становить 2294,80 грн. (3 вимоги немайнового характеру х 243,60 грн. + 1564 грн. за вимогу майнового характеру). Тому з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до задоволених відносно них вимог: з [PERSON] 852 грн. 60 коп. (243,60 грн. - вимога про розірвання шлюбу, 121,80 грн. - ? частина по вимозі про визнання недійсним правочину, 487,20 грн. - вимога про стягнення компенсації), з [PERSON] - 121,80 грн. як ? частина по вимозі про визнання недійсним правочину, з [PERSON] - 243,60 грн. - витребування майна шляхом скасування реєстрації. Оскільки за відсутності даних про вартість спірного майна на момент звернення позивача з позовом до суду судовий збір за позовною вимогою майнового характеру був сплачений не в повному обсязі, з [PERSON], відносно якого ця вимога задоволена підлягає до стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 1076 грн. 80 коп.(1564 грн. - 487,20 грн.). Суд також враховує, що оцінювач [PERSON] до Реєстру атестованих судових експертів не внесений, а ПП "Центр незалежної оцінки та експертизи" не є державною спеціалізованою установою, якою згідно частин 1 та 4 ст. 7 Закону України "Про судову експертизу" здійснюється експертна діяльність, суд не вважає за можливе компенсувати позивачу вартість дослідження щодо оцінки автомобіля.

Outcome: partial