Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

06.03.2014 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить стягнути з останього за спожиту теплову енергію 5 249,02 грн. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, надає населенню м. Павлограда, підприємствам, установам та організаціям теплову енергію для потреб опалення, у тому числі послуги по теплопостачанню були надані й в житлове приміщення відповідача: [ADDRESS]. Плата за послуги теплопостачання повинна проводитись відповідачем своєчасно на розрахунковий рахунок підприємства щомісячно за фактично отриману теплову енергію. Однак, відповідач за фактично спожиту теплову енергію оплату позивачу не проводить, внаслідок чого за період з січня 2002 року по лютий 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 5 249,02 грн. Позивач про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення на позов, у яких просив в позові відмовити, оскільки відповідач не є споживачем послуг позивача, у квартирі за адресою [ADDRESS], там не зареєстрований та не мешкає із грудня 2004 р., а також надав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виробник послуг може бути їх виконавцем. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. У відповідності до ст.162 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Із наданих позивачем документів вбачається, що позивач Комунальне підприємство "Павлоградтеплоенерго" дійсно є виробником та виконавцем послуг з централізованого опалення на території міста Павлоград Дніпропетровської області, проте відповідач не є споживачем зазначених послуг щодо квартири за адресою [ADDRESS]. Між сторонами відсутній укладений договір про надання послуг з централізованого теплопостачання, фактичне надання послуг позивачем відповідачу не відбувалося, доказів існування договірних правовідносин з надання послуг централізованого опалення між КП "Павлоградтеплоенерго" та відповідачем щодо квартири за адресою [ADDRESS] позивачем не надано. Як вбачається із ордеру № 1367 від 31.10.1969 р., виданого ЖКО "Шахта "Терновська", [PERSON] входила до складу сім`ї наймача квартири за адресою [ADDRESS], [PERSON] (а.с.21). Проте, відповідно до відмітки у паспорті відповідача, він із 23.12.2004 р. зареєстрований за іншою адресою, а саме [ADDRESS], у квартирі, яка належить йому на праві власності (а.с.18,23-24). Відтак, відповідач втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Вимоги позивача про стягнення із відповідача боргу за інший період часу, а сааме із січня 2002 року по грудень 2004 р., тобто до часу втрати відповідачем права на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] також не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 257, ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, суд доходить висновку, про необґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію через відсутність доказів існування заборгованості відповідача перед позивачем та через сплив позовної давності. Питання про судові витрати суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", ст.ст. 1, 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. ст 204, 215, 218, 257, 267, 526 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed