Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивачка 13.04.2016 року звернулась до суду з позовом Одеської міської ради, третя особа Перша Одеська державна нотаріальна контора та просила визнати за нею право на спадщину та право власності у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] батька [PERSON] на 9/50 домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог відзначила, що [INFO] помер її батько, [PERSON], що підтверджує Свідоцтво про смерть Серія № [NUMBER], видане Відділом охорони здоров'я та психічної гігієни в м. Нью-Йорк та була відкрита відповідна справа № К 12006354 від 03.08.2015 року. Після смерті батька позивачки відкрилася спадщина, яка складається з 9/50 домоволодіння [ADDRESS], що належали останньому на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року, який був укладений між її батьком, [PERSON] та [PERSON], та посвідчено Першою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі під № 4-1476. Договір купівлі-продажу від 25.06.1970 року на 9/50 частини, домоволодіння [ADDRESS], було зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі №31, стр. 127, під № 2196 на праві приватної власності за покійним батьком позивачки. Позивачка є спадкоємницею померлого батька згідно його останнього прохання та заповіту від 06.12.2006 року. 09 грудня 2015 року рішенням Приморського районного суду м. Одеса позивачці було визначено додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини та 30 грудня 2015 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 413/2015, щодо майна померлого [INFO], [PERSON]. 04 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину. Проте, 04 квітня 2016 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою було винесено Постанову про відмову [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину. Постанова про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину мотивована тим, що оригінал правовстановлюючого документу на 9/50 частини домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS], що належали померлому [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року, зіпсовано. Також, відсутні правовстановлюючі документи на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року за довгий час втратив цілісність, та оскільки немає документів на гараж за адресою: [ADDRESS], який у свою чергу згідно Рішення Центральної Ради народних депутатів від 11.08.1995 року зберігається за покійним [PERSON], позивачка як єдина спадкоємниця померлого не може реалізувати своє законне право на вказане майно та вимушена звернутися до суду про захист свого права. У судове засідання 20.09.2016 року представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 18.10.2015 року) не з'явилась, проте надала до суду заяву (а.с.35), згідно якої просила справу розглядати за її відсутності. Представник Одеської міської ради - Михайлова А.О. (діє на підставі довіреності від 18.02.2016 року) у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, за якою просила розглянути справу за відсутності представника ОМР (а.с.33). Представник Першої Одеської державної нотаріальної контори - Шатілова О.В. у судове засідання не з'явилась та надіслала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори (а.с.89). Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Дослідивши письмові матеріали справи, матеріали витребуваної копії спадкової справи №413/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON], суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [INFO], був батьком [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] (а.с.8). [INFO] батько позивачки [PERSON] помер, що підтверджує Свідоцтво про смерть Серія № [NUMBER], видане Департаментом охорони здоров'я та психічної гігієни в м. Нью-Йорк та відкрита відповідна справа № К 12006354 від 03.08.2015 року (а.с.55). Після смерті батька позивачки відкрилася спадщина, яка складається з 9/50 домоволодіння [ADDRESS], що належали спадкодавцеві на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі під № 4-1476 (65-66). Договір купівлі - продажу від 25.06.1970 року нерухомого майна: 9/50 домоволодіння № 20, складається згідно з зазначеного плану літ. «Б» 4-2 та 4-3 - житлової кімнат, житлової площі 35,73 кв.м, 4-І - коридор та сарай «Г», по [ADDRESS] яке було зареєстровано Одеським міжміськім бюро технічної інвентаризації в книзі № 31, стр. 127, під. № 2196 на праві приватної власності за [PERSON] Позивачка є спадкоємницею померлого батька згідно його останнього прохання та заповіту, складеного 06.12.2006 року від імені [PERSON], Юлією Вангородською, нотаріусом штату Нью-Йорк, округу Кінгз, за яким він все майно заповідав [PERSON] (а.с.68-73). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2015 року (справа №522/18093/15-ц) [PERSON], [INFO], було визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO], строком у два місяці з моменту набуття рішенням законної сили (10-11). 30 грудня 2015 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 413/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] на підставі заяви [PERSON], яка є громадянкою США, про прийняття спадщини, яка посвідчена державним нотаріусом Нью-Йоркк, округ Кінгз.(а.с.49) з апостилем. На сьогодні найбільш поширеним способом оформлення документів для їх можливого використання за кордоном є проставлення апостиля, запровадженого Гаазькою Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, до якої приєдналися більше ніж 90 країн (Австрія, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії, Данія, Італія, Іспанія, Греція, Німеччина, Португалія, Південна Корея, США, Франція, Швейцарія, Швеція та інші). Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ. Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції. Згідно зі статтею 410 ЦПК іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України). Чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України"). До міжнародних угод, якими врегульовано правила міжнародного цивільного процесу, належать двосторонні та багатосторонні договори, підписані Україною, та угоди колишнього СРСР, які зберігають юридичну силу для України. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (частина перша статті 414 ЦПК). Відповідно до статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у певних випадках. Іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи мають такий же процесуальний статус в цивільному процесі, як і громадяни України. Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8 Загальної декларації прав людини). У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року N 9-зп роз'яснено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Таким чином позивачка має право на звернення до даного суду за захистом свого порушеного права. 04 квітня 2016 року [PERSON], діюча від імені [PERSON], звернулася до нотаріальної контори з заявою про та видачу Свідоцтва про право на спадщину або про винесення постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на: - 9/50 частин домоволодіння [ADDRESS], які належали спадкодавцеві на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року; - гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Проте, 04 квітня 2016 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою було винесено Постанову про відмову [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину (а.с.77). Постанова про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину мотивована тим, що оригінал правовстановлюючого документу на 9/50 частини домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS], що належали померлому [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року, зіпсовано. Також, відсутні правовстановлюючі документи на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи спір суд також виходить з наступного. Ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1258 ЦК України, передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Ст. 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України позивач як дочка є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно абзаців 1, 15, 16 п. 3.1. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності За матеріалами справи судом встановлено, що на момент смерті [INFO] [PERSON] був власником 9/50 домоволодіння № 20, згідно з зазначеного плану літр. «Б» 4-2 та 4-3 - житлової кімнат, житлової площі 35,73 кв.м, 4-І - коридор та сарай «Г», по [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі під №4-1476, та згідно рішення Виконавчого комітету Центральної ради народних депутатів від 11.08.1995 року за останнім було збережено гараж за адресою [ADDRESS]. Проте, на теперішній час оригінал договору купівлі-продажу від 25.06.1970 року зіпсовано (втратив цілісність, був підклеєний у зв'язку з обвітшалістю),хоча суду був наданий для огляду його оригінал, та відсутній правовстановлюючий документ на гараж. Згідно витребуваної судом інформації від КП «БТІ» Одеської міської ради від 05.09.2015р. вбачається, що станом на 31.12.2012р. за [PERSON] зареєстровано право власності на 9/50 домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1970р . (а.с.88). Враховуючи те, що позивачка є спадкоємницею майна померлого [INFO] [PERSON] за заповітом, звернулась у встановленому законом порядку та строку з заявою на отримання спадщини, але останній було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до висновку, що право позивачки щодо отримання правовстановлюючих документів на нерухоме майно за заповітом підлягає судовому захисту. Особливості спадкування за участю іноземного елемента. У міжнародних договорах, нормативних актах України поняття "обсяг прав, пов'язаних із спадкуванням" охоплює не тільки право на спадкування майна, але і право на укладання і скасування заповіту на майно, що знаходиться на території іншої договірної країни (а також спадкові права, що можуть бути здійснені у майбутньому). Окрім того, у законодавстві України зазначено, що права іноземців щодо спадщини виникають на тих самих підставах, що і в громадян України, і спадщина переходить до спадкоємців незалежно від громадянства. Принцип зрівняння у правах є основою національного режиму та визначає головні аспекти здатності іноземців мати права, що виникають при спадкуванні. Суть спадкових прав залишається незмінною як у випадку набуття їх іноземцями, так і у випадку набуття громадянами України. Об'єкт також залишається незмінним - спадщина (сукупність суб'єктивних прав та обов'язків спадкодавця). Таким чином, іноземці (особи без громадянства) здійснюють свої спадкові права на території України нарівні з громадянами України. Чинні ЦК, ЦПК, розділ Х Закону України "Про міжнародне приватне право" регулюють особливості спадкування за участю іноземного елемента. Статтею 70 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що з урахуванням положень статті 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Згідно зі статтею 71 цього Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Підсудність данної справ визначається відповідно до статті 114 ЦПК, тобто як позов, що виник з приводу нерухомого майна за його місцезнаходженням. Особливості правових підстав набуття права власності на об'єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України "Про міжнародне приватне право", положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Розділ V Закону України "Про міжнародне приватне право" визначає колізійні норми щодо речового права. За частиною першою статті 39 цього Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Тобто, при розгляді судами України спорів щодо права власності діє "закон суду". Проте, суд вбачає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме вважає за можливе задовольнити їх у частині визнання за [PERSON] права власності у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] на 9/50 домоволодіння № 20, згідно з зазначеного плану літр. «Б» 4-2 та 4-3 - житлової кімнат, житлової площі 35,73 кв.м, 4-І - коридор та сарай «Г», по [ADDRESS] що належали померлому на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.1970 року, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі під №4-1476. При цьому, суд відмовляє в частині задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права на спадщину за заповітом, оскільки таке її право передбачене чинним законодавством, ніяким чином не порушено, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину яке було нею реалізовано шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса, а тому підстав для захисту його судом не встановлено. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; Згідно до ч.2 ст. 6Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. Оскільки за подання даного позову представником позивача було сплачено судовий збір на суму 551, 20 грн. (квитанція №12042016120858 (а.с.1), суд вважає за необхідне визначити позивачці до сплати недоплачену суму судового збору у розмірі 6 338 (шість тисяч триста тридцять вісім) гривень 80 коп.. Враховуючи викладене,

Outcome: partial