Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

1. 11.12.2015 року представник ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просила стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 67007,42 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 57 541,71 грн.; заборгованості по відсотках - 4 338,76 грн.; комісії - 4 126,95 грн. та штрафу - 1000 грн. В обґрунтування вимог посилалася на те, що 14.03.2015 року сторони по справі уклали кредитний договір за №500973580, відповідно до умов якого, позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 57 996,79 грн., а відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. ПАТ «Альфа-Банк» свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 57 996,79 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, а [PERSON] в порушення умов договору, свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 06.11.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом - 57 541,71 грн., за відсотками - 4 338,76 грн. та по комісії - 4 126,95 грн. У зв'язку з систематичним порушенням [PERSON] своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору, йому було нараховано неустойку, станом на 06.11.2015 року розмір якої становить 1 000 грн. Відповідно до умов договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов'язків, встановлених договором, в тому числі і у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язанні повернення кредиту за договором. На виконання умов договору банком відповідачу була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви - не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованість кредиту, заборгованість за відсотками, пеню за невиконання умов договору. У зв'язку з чим, ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на ст. ст. 1054, 1049, 549, 550, 266, 258, 509, 525, 526 ЦК України і звернувся до суду з вказаними позовними вимогами. 2. Відповідач з вимогами ПАТ «Альфа-Банк» не погодився та надав до суду зустрічний позов, в якому просив, посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів», визнати кредитний договір №500973580 від 14.03.2015 року неукладеним. В обґрунтування зустрічного позову послався на те, що правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються законодавством України про захист прав споживачів. Так, п. 23 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» вказує, що: споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Офіційне тлумачення положень п. 23 ст. 1 даного закону закріплене в Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON], щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 ЗУ "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 с. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Так п. 3.4. зазначеного Рішенні вказує: згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до п. 2 ст. 19 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року №2664-ІІІ. Згідно з положеннями п. п. 22, 23 ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів"- споживачем вважається фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» - між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ЗУ «Про захист прав споживачів», які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому, в аспекті конституційного звернення положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 закону у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. На підставі розглянутих матеріалів справи Конституційний Суд України вирішив: в аспекті конституційного звернення положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року №1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору. Крім того, на думку [PERSON], представниками ПАТ «Альфа-банк» не надано первинних документів про отриманні ним від банку грошей. На обґрунтування своєї правової позиції посилався на діюче законодавство України. Зокрема на: Наказ Міністерства фінансів України №88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку»; Постанову правління НБУ «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» №174 від 01.06.2011 року. Згідно із вищенаведеними нормами, факти здійснення господарських операцій доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами. Згідно із вищенаведеними нормами, первинний бухгалтерський документ повинен бути складений безпосередньо під час здійснення господарської операції. Тобто всі реквізити повинні бути внесені і заповнені безпосередньо в момент видачі кредитних коштів. Відповідно до матеріалів, що надано банком ці вимоги закону виконані не були і вище перелічені документи не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції. Також [PERSON] зазначає, що договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У своїх вимогах банк вказує, що надав йому кредит, але при цьому не зазначає доказів передачі грошей позивачу, а відтак позивач не набув юридичної можливості володіти, користуватись та розпоряджатись грошовими коштами. Крім того, у відповідності до умов кредитного договору, кредит повинен надаватися у готівковій формі. -2- [PERSON] вважає, що банк не послався та не надав суду доказів того, що ПАТ «Альфа-банк» передав у власність позивача готівку в сумі, передбаченій умовами кредитного договору. А відтак, відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір кредиту є не укладеним. Під час розгляду справи в суді, представник позивача [PERSON] первісний позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала посилаючись на наступне: якщо брати до уваги твердження [PERSON] про неотримання ним грошових коштів, то як же він може бути споживачем за даним договором, якщо правовідносини між сторонами не виникли (неукладений договір) то й очевидно, що норми ЗУ «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватись. Це в черговий раз доводить безпідставність та необгрунтованість вимог зустрічного позову. ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Така ж правова позиція викладена в Узагальненні Верховного Суду України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин: «Застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування». В Постанові ВСУ від 23.05.2012 року по справі за №6-39цс12: «застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування». Та аналогічний Правовий висновок викладений в Постанові ВСУ у справі за №6-134цс15 від 02.12.2015 року: «Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору». [PERSON] зазначає, що разом із поданням позовної заяви банком було надано документ, підтверджуючий перерахування грошових коштів за кредитом, а саме: виписку з особового рахунку відповідача. Цей документ є додатком №9 до позовної заяви. Зазначена обставина вже спростовує факт нібито відсутності документів, підтверджуючих видачу кредитних коштів. Крім того, в тексті зустрічної позовної заяви представник відповідача вказував на відсутність підпису на платіжних документах позичальника як на підставу нібито не перерахування грошових коштів. В своїх поясненнях надалі посилався на положення Постанови Правління НБУ «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» № 174 від 01.06.2011 року. Представник банку звертає увагу на те, що перерахування грошових коштів здійснювалось у безготівковій формі, як це прямо зазначено в п. 2.4. кредитного договору, а тому посилання відповідача на положення Постанови Правління НБУ «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» № 174 від 01.06.2011 є помилковими. Безготівкові операції не є касовими і ніколи до них не відносились. Між двома абсолютно різними видами банківських операцій є принципова різниця, оскільки касова операція передбачає, зокрема, видачу готівкових коштів, в той час як безготівкова - операції, які здійснюються шляхом перерахування грошових коштів з рахунка на рахунок (як, наприклад, в даному випадку). Більш того, порядок здійснення безготівкових операцій визначається зовсім іншим нормативно-правовим актом, а саме Постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» за №22 від 21.01.2004 року. На думку представника позивача, не менш хибним є твердження з посиланнями на прибуткові і прибутково-видаткові касові ордер, тобто на документи, які взагалі по суті не мають відношення до здійснених на виконання умов кредитного договору операцій. За умовами кредитного договору грошові кошти було перераховано у безготівковій формі (у тексті договору це прямо зазначено). У разі здійснення такої операції платіжний документ який необхідно оформити, називається меморіальним ордером. Меморіальні ордери повинні містити всі необхідні реквізити: номер меморіального ордеру, дату і місце складання, номер рахунку за дебетом та кредитом, назву банку, суму цифрами та прописом, короткий зміст проведеної операції (призначення платежу). Зазначений документ не потребує підпису позичальника, оскільки він відноситься до категорії внутрішньобанківського обліку. Крім того, чинне законодавство не зобов'язує в момент оформлення меморіального ордеру викликати клієнта для засвідчення документу його підписом. Підпис клієнта необхідно зазначати у розрахунково-касових документах, які в даному випадку не мають жодного відношення до умов договору, як вже зазначалось. Даний кредитний договір позичальник уклав з метою погашення свого попереднього кредиту (в тексті договору це також вказано), що й було зроблено відповідачем, оскільки грошові кошти перераховано. [PERSON] та його представник позов банку визнали частково, зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити, а саме визнати кредитний договір від 14.03.2015 року за №500973580 неукладеним. Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 11 того ж кодексу вказує на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Зі статті 60 ЦПК України слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Частина 2 цієї статті наголошує, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які брали участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, передбачено частинами 2-4 цієї статті. Судом встановлено, що 14.03.2015 року [PERSON] заповнив Анкету-Заяву на отримання кредиту по продукту «Рефінансування споживчих та готівкових кредитів» (а.с.88). 14.03.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк та [PERSON] укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору №500502950 від 22.07.2014 року, згідно якого п.13 Розділу 2 Кредитного договору вилучено (а.с.144). 14.03.2015 року між банком та відповідачем укладено Кредитний договір за №500973580, згідно якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 57 996,79 грн. із встановленням фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 15,99% річних (п. п. 2.1., 2.2 Договору) (а.с.140). Згідно п. 2.4 вищезазначеного договору кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором №500502950 від 22.07.2014 року, на рахунок [NUMBER], що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк», суми грошових коштів у розмірі 57 996,79 грн. Пунктом 2.8 Договору визначена комісійна винагорода банку за управління кредитом: 1,29% від суми кредиту - за період з 1 по 60 місяць користування кредитом; 1,8% від суми переказу - за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів банку; 35 грн. - за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку у випадку, якщо сума платежу становить до 4 000 грн.; 15 грн. - за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» у випадку, якщо сума платежу становить до 4 000 грн. За прострочення платежу передбачається штраф, визначений п. 4 Кредитного договору. Відповідно до п. 5 Договору його підписання позичальником підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, які йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згоден; що він отримав свій примірник Договору в дату його складання; що він у письмовій формі ознайомлений із загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» за №2909 від 08.09.2014 року, які оприлюднені на Інтернет-сторінці банку за відповідною електронною адресою і які [PERSON] роз'яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний (а.с.140). Договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання сторонами Розділу І цього договору та скріплення печаткою банку. Інші сторінки договору не потребують додаткового проставляння підписів сторін. На кожному аркуші Договору міститься логотип банку, саме аркуші з логотипом банку вважаються такими, що дійсно є елементами цього договору (п. 7 Договору). -3- До Кредитного договору за №500973580 від 14.03.2015 року додається Додаток №1, який визначає графік платежів та розрахунок сукупності вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг (а.с.141). Згідно Розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг Додаток №1 до Кредитного договору за №500973580 від 14.03.2015 року, дата формування графіку - 17.03.2016 року, встановлено, умови: дата надання кредиту - 16.03.2015 року, сума кредиту - 57 996,79 грн., валюта кредиту - гривня, термін користування кредитом - 60 місяців, номінальна відсоткова ставка - 15,99% (а.с.143). Згідно виписки по особовим рахункам з 16.03.20115 року по 27.04.2016 року, 16.03.2015 року та меморіальних ордерів від 16.03.2015 року за №571292 та №571290 на рахунок [PERSON] банком перераховано суму кредиту згідно Договору - 57 996,79 грн. (а.с.148-152). Відповідно до Договору про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору №500502950 від 22.07.2014 року, укладеного 16.03.2015 року, сторони по справі домовились про те, що у разі дострокового повернення Позичальником всієї суми залишку заборгованості за Кредитом, датою повного дострокового погашення заборгованості Позичальника вважається дата укладення цього Договору про внесення змін і доповнень за умови наявності на Рахунку для погашення, грошових коштів у сумі достатній для сплати суми заборгованості Позичальника за Кредитом, нарахованих процентів, штрафних санкцій та інших платежів (у разі їх наявності) за Кредитним договором. Застереження; У випадку якщо на дату укладення цього Договору про внесення змін і доповнень суми коштів, що буде сплачена Позичальником на Рахунок для погашення, буде недостатньо для сплати суми заборгованості Позичальника за Кредитом, нарахованих процентів, штрафних санкцій та інших платежів (у разі їх наявності) за Кредитним договором, дострокове повернення Позичальником заборгованості за Кредитним договором здійснюється на умовах передбачених Кредитним договором (а.с.142). 17.03.2015 року між Банком та [PERSON] укладено Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного №500973580 від 14.03.2015 року, згідно якого сторони дійшли спільної згоди змінити п.2.6 Кредитного договору та викласти її в наступній редакції: «повернення кредиту позичальником здійснюється з 16.03.2015 року щомісячно у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього Договору та його невід'ємною частиною; сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим Договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього Договору та його невід'ємною частиною» (а.с.142). Частиною 1 ст. 638 ЦК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Стаття 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зі ст. 527 цього кодексу слідує, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частина 2 наголошує, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частина 2 ст. 1050 ЦК України вказує на те, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином судом встановлено, що банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. [PERSON] у порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] станом на 06.11.2015 року має загальну заборгованість у розмірі 67 007,42 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 57 541,71 грн., за відсотками - 4 338,76 грн.; по комісії - 4 126,95 грн., а також штраф у сумі 1 000,00 грн., що підтверджується розрахунком, наданим банком та перевіреним судом (а.с.11). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, належним виконанням зобов'язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами у строки, в розмірі та в валюті, визначеними в кредитному договорі. Згідно вимог ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобов'язання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в кредитному договорі. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Банком на ім'я [PERSON] направлялась вимога про дострокове повернення боргу за вих. №97107-102 б/б від 17.11.2015 року, яка не була виконана відповідачем (а.с.13). Таким чином, проаналізувавши вище приведені докази, враховуючи пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку щодо задоволення вимог первісного позову та стягнення з [PERSON] на користь банку наявної заборгованості. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача і судовий збір у сумі 1 218 грн. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] про визнання кредитного договору неукладеним суд приходить до наступного: [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що працівниками банку не надано первинних документів про отримання ним грошей. На думку [PERSON] факти надання грошових коштів в кредит доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами, які повинні бути складені безпосередньо під час здійснення господарської операції, всі реквізити повинні бути внесені і заповнені безпосередньо в момент видачі кредитних коштів. Банком, на думку [PERSON], ці вимоги закону не виконані, вище перелічені документи не були створені безпосередньо під час здійснення операції. Банк вказує, що надав йому кредит, але доказів надання грошей суду не представлено, тому [PERSON] не набув юридичної можливості володіти, користуватися та розпоряджатися грошовими коштами, кредит в готівковій формі не надано і відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України цей кредитний договір є неукладеним. Суд не може погодитися з такими твердженнями, оскільки банком було надано документ, підтверджуючий перерахування грошових коштів за кредитом, а саме: виписку з особового рахунку відповідача (а.с.148-150). Судом встановлено, що відповідно до п. 2.4 укладеного 14.03.2015 року між сторонами кредитного договору перерахування грошових коштів здійснювалось у безготівковій формі, а тому посилання [PERSON] на Постанову Правління НБУ «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» за №174 від 01.06.2011 є помилковими. Безготівкові операції не є касовими. -4- Між двома цими різними видами банківських операцій є різниця: касова операція передбачає видачу готівкових коштів, в той час як безготівкова операція здійснюється шляхом перерахування грошових коштів з рахунка на рахунок. Порядок здійснення безготівкових операцій визначається Постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» за №22 від 21.01.2004 року. За умовами укладеного сторонами по справі кредитного договору - грошові кошти було перераховано у безготівковій формі (у тексті договору це прямо зазначено, а.с.140). У разі здійснення такої операції платіжний документ який необхідно оформити, називається меморіальним ордером, який повинен містити всі необхідні реквізити: номер меморіального ордеру, дату і місце складання, номер рахунку за дебетом та кредитом, назву банку, суму цифрами та прописом, короткий зміст проведеної операції (призначення платежу). Банком вказаний ордер був наданий (а.с.151-152). Зазначений документ не потребує підпису позичальника, оскільки він відноситься до категорії внутрішньобанківського обліку. Крім того, чинне законодавство не зобов'язує в момент оформлення меморіального ордеру викликати клієнта для засвідчення документу його підписом. Підпис клієнта необхідно зазначати у розрахунково-касових документах, які в даному випадку не мають жодного відношення до умов договору. Даний кредитний договір позичальник уклав з метою погашення свого попереднього кредиту (в тексті договору це також вказано), що й було зроблено відповідачем, оскільки грошові кошти перераховано. Також слід зазначити, що такого способу захисту цивільних прав як визнання правочину неукладеним законодавством України не передбачено. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором.Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Слід зазначити, що статтею 204 ЦК України проголошено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) правочин, але не таким, що є неукладеним. Пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що «вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. У відповідності зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено права споживача в разі придбання ним продукції у кредит та порядок укладення договору споживчого кредиту, в тому числі: перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Судом встановлено, що між сторонами у справі укладено кредитний договір №500973580 від 14.03.2015 року. Зазначений кредитний договір містить в собі назви сторін кредитного договору, їх адреси, визначено предмет договору, строк дії, визначений розмір та порядок уплати відсотків. Відповідно до п. 2.1, п. 2.2, п. 2.3 укладеного договору року відповідачу було надано Кредит у сумі 57 996,79 грн. під фіксовану процентну ставку за користування Кредитом - 15,99%. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій визначена як 16.03.2020 року. Пунктом 2.6 Договору встановлено порядок повернення Кредиту, сплати процентів, комісійної винагороди та інших платежів за Договором, а саме: [PERSON] зобов'язався здійснювати платежі щомісячно, рівними частками у сумі та в терміни, в порядку та на умовах, визначених Договором та відповідно до Графіку платежів. Згідно п. 4 Договору, у разі прострочення повернення Кредиту, сплати процентів, комісій, позичальник повинен сплатити Банку штраф у розмірі 50,00 грн. за кожне допущене прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів з моменту виникнення простроченого платежу. При цьому, якщо прострочення платежу триває 5 і більше днів, додатково до вищевказаного штрафу позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 150 грн. за кожний випадок допущеного прострочення. Відповідно до п. 15 Розділу 2 Договору, у разі прострочення більше ніж на 1 місяць терміну сплати обов'язкового платежу за кредитом, а також у випадках порушення інших істотних умов Договору, Банк має право вимагати, у тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов'язань позичальника(а.с.4-6). [PERSON] звернувся до суду із позовом про порушення банком його прав споживача лише 28.01.2016 року. До того, жодних заяв з приводу невідповідності вимог договору діючому законодавству, як це передбачено ЗУ «Про захист прав споживачів», не заявляв. При укладанні кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них, [PERSON] добровільно було обрано саме цей кредитний договір, його задовольняла форма кредитування, яка була запропонована банком. На момент укладання кредитного договору позивач, відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, мав необхідний обсяг дієздатності, який дозволяв в повній мірі усвідомлювати наслідки здійснення юридично значимих дій, мало вільне волевиявлення. Про це свідчить факт підписання позивачем не тільки кредитного договору, але й інших документів на отримання кредиту, що передувало укладанню зазначених договорів та отримання кредитних коштів. На момент укладання спірного договору [PERSON] був обізнаний з загальними умовами кредитування (рефінансування), з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту тощо (а.с.140). Таким чином, враховуючи вище приведені факти, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] до банку про визнання кредитного договору неукладеним задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved