Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 11331682000 від 10.04.2008 року укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком « УкрСиббанк» та [PERSON], визнати недійсним іпотечний договір від 10.04.2008р. зареєстрований в реєстрі №1466 укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком « УкрСиббанк» та [PERSON] та виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором від 10.04.2008 року, а саме будинок за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та в обґрунтування позову зазначив, що 10 квітня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (AT «Укрсиббанк») було укладено кредитний договір № 11331682000 від 10 квітня 2008 року. Відповідно до пунктів 1.1.даного договору банк надає позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Доларів США, в сумі 33605, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредиті кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, «значених у Договорі. За використання кредитних коштів згідно п. 1.3.1 встановлена процентна ставка розмірі 13 %. В кредитному договорі № 11331682000 від 10 квітня 2008 року не зазначене, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 22 вересня 2006 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Станом на 10.04.2008 року АКІБ «Укрсиббанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі відповідно до ч. 3 ст.91 ЦК України, п.6 ч. 1ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Таким чином, АКІБ «Укрсиббанк» відповідно до генеральної ліцензії (додатком) на здійснення валютних операцій, ст.1054 («Кредитний договір») та п.6 ч. 1 ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою протягом 11 діб, тобто виконати кредитний договір № 11157213000 від 21 травня 2007 року, лише з дати видачі генеральної ліцензії по 16 жовтня 2011 року. Стверджується , що кредит всупереч чинного законодавства був наданий в іноземній валюті. У договорі відсутні встановлені законодавством умови необхідні для їх укладення, суми грошових коштів у розрізі сукупної вартості кредиту , виданих резидентам України на споживчі цілі у іноземній валюті , з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют - збільшилась у 4-5 разів. Ці витрати є несправедливою умовою і не пов»язані зі збільшенням процентної ставки. Оскільки позичальник не може вплинути на валютні ризики, то ця умова є прикладом агресивної підприємницької практики та нечесної підприємнитцкої діяльності. Банківська установа не повідомила споживача про сукупну вартість кредиту на момент підписання договору Позивач у позові посилається на порушення його прав , визначених Конституцією України, Хартію захисту споживачів, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним та просить задовольнити позов повністю. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просить відмовити в задоволенні позову, оскільки в інформаційному листі AT «УкрСиббанк», перед укладенням кредитного договору позичальнику було доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне майно у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті, права позичальника на податковий кредит, права на відшкодування державою частини сплачених процентів у молодої сім'ї, попередження про можливу зміну процентної ставки по кредиту , місце знаходження Банку та відділення банку звернувся позичальник, дані про дозволи та ліцензії банку з надання банківських послуг. Стверджується, що не наведено мотивів неврахування того, що сторонами правочину пунктом 7.13 Кредитного договору визначено, що: підписання кредитного договору позичальником свідчить про те, що всі умови кредитного договору позичальнику цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. 10 квітня 2008 року Позичальником було підписано та отримано особисто Додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невід'ємною частиною Кредитного договору. Таким чином, позивач не довів тих обставин, на які він посилається як на законні підстави для визнання кредитного договору та, договору іпотеки недійсними правочинами. Стверджується, що кредитний договір та договір іпотеки відповідають діючому законодавству та обґрунтованих підстав для визнання їх недійсними правочинами не має. Судом встановлено наступні факти. 10 квітня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (AT «Укрсиббанк») (було укладено кредитний договір № 11331682000 від 10 квітня 2008 року. Відповідно до пунктів 1.1.даного договору Банк надає Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Доларів США, в сумі 33605, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредиті кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, «значених у Договорі. За використання кредитних коштів згідно п. 1.3.1 встановлена процентна ставка розмірі 13 %. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 227 ЦК України визначає, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, згідно засвідченої належним чином банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року, виданої Національним банком України АКІБ, «УкрСиббанк» має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» . Згідно засвідчених належним чином дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ, «УкрСиббанк» на право здійснення операції, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу (а.с. 105) та додатку до дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний банк «УкрСиббанк» останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. ). Згідно п.1 ч.2 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час видачі Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк» банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року на право здійснення операції, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та на час укладення спірного договору) банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди: операції з валютними цінностями. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 10, 11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року роз'яснено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Такими чином, суд приходить до висновку, що АКІБ «УкрСиббанк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій та мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, а тому вимога про визнання недійсним спірного договору про надання споживчого кредиту №11331682000 від 10.04.2008 року з вказаної підстави задоволенню не підлягає. Твердження позову про те, що в договорі про надання споживчого кредиту №11331682000 від 10.04.2008 року не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій суд також вважає необґрунтованим, оскільки параграф 2. «Кредит» Цивільного кодексу України не містить такої вимог до кредитного договору. Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону». Згідно п. 1.1 Договору Банк зобов'язується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 33605 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 169705 грн. 25 коп. за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору. Пунктом 1.2.2. Договору визначено, що сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток №1). Графік розрахований на дату підписання договору. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом ауїтетних платежів в день сплати ауїтетних платежів. Відповідно до договору про надання споживчого кредиту №11331682000 від 10.04.2008 року підписання цього Договору Позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи позову про те, що позивачу при підписанні договору про надання споживчого кредиту №11331682000 від 10.04.2008 року не було надано інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, порушено п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомлено про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту частково знайшли своє підтвердження. Частково спростовуються змістом договору про надання споживчого кредиту №11331682000 від 10.04.2008 року. Зокрема судом зі змісту договору також встановлено, що він містить найменування сторін спірного договору, адресу та реквізити банку, відомості про особу, що його підписала від імені банку, реквізити довіреності тощо. Позивач у судовому засіданні не довів, що відповідач не надав йому вищезазначену інформацію, а факт підписання позивачем кредитного договору, який містить положення про отримання Позичальником інформаційний лист перед підписанням даного Договору, свідчить про отримання позивачем необхідної інформації перед підписанням договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи, що сторони були вільні у визначенні умов договору зокрема, щодо валюти кредиту, укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства, зазначені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. (ч. 5 ст. 234 ЦК України). Отже, доводи позову про те, що відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір №11331682000 від 10.04.2008 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК, суд оцінює критично та відхиляє, оскільки позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами те, що сторони спірного кредитного договору знають заздалегідь, що спірний договір про надання споживчого кредиту не буде виконаний, адже ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Крім того, позивач не заперечує, що отримав від позивача кошти за договором, перші місяці за договором сплачував кошти, тобто сторони вчиняли юридично значимі дії для здійснення договору про надання споживчого кредиту №№11331682000 від 10.04.2008 року, що свідчить про відсутність ознак фіктивності. При цьому, згідно висновку судово-економічної експертизи від 31.07.17 року проведеної по матеріалам наданим сторонами , було встановлено, що в результаті проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та

Outcome: partial