Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Придніпровська залізниця» про захист прав споживачів, відшкодування збитків. Ухвалою суду від 29.11.2016 року первісного відповідача за клопотанням позивача замінено належним публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (а. с. 83). В позові зазначила, що в липні 2013 року в касі залізничного вокзалу «Запоріжжя 2» купила квиток для здійснення подорожі від м. Москви до м. Хабаровська. Так як з інформації в квитку не можна було вивести, за яким часом потяг прибуває до Хабаровська: за московським або за місцевим, вона звернулась з відповідним питанням до особи, яка продала їй квиток, і та запевнила позивача, що у квитку вказане прибуття поїзда за місцевим часом. Виходячи з вказаної інформації, позивач набула квитки для перельоту в обидва кінці з м. Хабаровська до м. Південно-Сахалінська. По мірі прибуття в Хабаровськ 7 серпня 2013 року позивач зясувала, що на квитку було вказано московський час, а це означає, що за місцевим часом було на сім годин пізніше (12 годин 58 хвилин порівняно з 5 годинами 58 хвилинами за московським часом). Розраховуючи на прибуття до Хабаровська о 5 годині 58 хвилин, позивач купила квитки для здійснення перельоту на 8 годину 50 хвилин 7 серпня 2013 року за місцевим часом. Прибувши фактично на 4 години пізніше, позивач не встигла сісти на свій рейс, втративши при цьому вартість перельоту в два кінці, оскільки цей квиток можна було використовувати лише за умови здійснення перельоту в два кінці. За умови ж невикористання його при перельоті в один кінець автоматично втрачається його споживча користь для перельоту в другий кінець. Так як її запізнення сталося не з вини перевізника, залізниця відмовила їй в наданні документів про поважність причини запізнення на літок, що було б підставою для заміни квитків на авіапереліт з найменшими втратами. Таким чином, збитки позивача становлять вартість перельоту і обчислюються 4285 грн., які позивач просить стягнути на її користь. Крім зазначеної суми, просить стягнути 3 відсотки річних як відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання у сумі 452 грн. 88 коп., 3613 грн. 21 коп. інфляційних втрат, 5000 грн. моральної шкоди. Моральну шкоду пояснює психологічними переживаннями з приводу порушення свого права на заплановану подорож, ускладнень, які виникли через відсутність коштів для придбання нових квитків, неможливості захисту її права в позасудовому порядку, так як неодноразові звернення до відповідача з проханням вирішити це питання у позасудовому порядку позитивними наслідками не увінчалися. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, заявивши, що відповідач порушив [PERSON] про міжнародне пасажирське сполучення, не надавши їй обєктивної інформації про час прибуття залізничного транспорту відповідно до часового поясу станції призначення. У звязку з викладеним просить про ухвалення рішення на її користь. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що положення згаданої позивачем [PERSON] про міжнародне пасажирське сполучення не застосовуються до правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки [PERSON] внормовано здійснення міжнародних пасажирських перевезень, між тим послуг з перевезення Укрзалізниця позивачеві не надавала, а лише продала квиток для здійснення поїздки за межами держави. Що стосується відповідності дій співробітників відповідача нормативним джерелам, які регламентують порядок оформлення проїзних квитків, ані «Порядок оформлення розрахункових і звітних документів при здійсненні продажу проїзних і перевізних документів на залізничному транспорті» № 331/137 від 30.05.2013 року, затверджений наказом Міністерства інфраструктури України, ані аналогічний «Порядок…» № 712/431 від 24.10.2001 року, затверджений Міністерством транспорту України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, не передбачають зазначення в проїзному документі відомостей про час прибуття потягу у відповідності до часового поясу місця призначення. Власна необачність позивача, яка мала б отримати відповідну інформацію на сайті Російської залізниці, зумовила настання шкоди для неї, тому покладення за таких обставин відповідальності на Укрзалізницю є безпідставним. Крім того, позивач звернулась до суду з пропуском встановленої Статутом залізниць України давності, так як згідно зі ст. 134, 136 Статуту позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення претензії. Оскільки позивач вже 7 серпня 2013 року, коли прибула до Хабаровська не за тим часом, на який розраховувала, достеменно знала про порушення її права, вона мала скористатися правом на подання позову протягом шести місяців від цієї дати, між тим з цим позовом вона звернулася до суду лише у січні 2016 року, не заявляючи про поважність причини пропуску давності, тому в задоволенні позову належить відмовити. У звязку з викладеним просить про залишення позову без задоволення. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що в липні 2013 року в касі залізничного вокзалу «Запоріжжя 2» позивач отримала послугу з набуття проїзного документа для здійснення подорожі на поїзді сполученням «Москва-Хабаровськ» за межами держави Україна. В проїзному квитку зазначено, що прибуття в кінцевий пункт відбувається о 7 годині 58 хвилин 7 серпня 2013 року (а. с. 4). В силу ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 року, він визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Так як дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу, пошти і т. і., між тим зазначеної послуги позивач не отримувала, а під час поїздки за вказаним маршрутом обовязки перевізника по відношенню до неї виконувала Російська залізниця; її ж відносини з відповідачем зведені до отриманні послуги з набуття проїзного документа, до зазначених правовідносин строк звернення до суду з позовом до залізниці, встановлений ст. ст. 134, 136 Статуту залізниць України, не застосовується. У звязку з викладеним твердження представника відповідача про пропуск позивачем давності звернення до суду за захистом права суд до уваги не приймає, вважаючи, що давність нею не порушена. Предметом [PERSON] про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.1951 року є пряме міжнародне залізничне і змішане залізнично-морське сполучення для перевезення пасажирів, вантажу і вантажобагажу між державами-учасницями. Оскільки позивач не отримала від відповідача послуги з міжнародного перевезення, суд не вбачає підстав для застосування при розвязанні цього спору і положень [PERSON] про міжнародне пасажирське сполучення. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», в русло якого позивач спрямовує свої вимоги, цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. В силу ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яка містить тлумачення термінів, що застосовуються в Законі, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, за змістом ст. 4 Закону споживачі мають право належну якість обслуговування. Як вже зазначено, позивач отримала від відповідача послугу з набуття квитка для здійснення залізничної поїздки за межами держави України. Вимоги до проїзного документа (квитки на проїзд у залізничному, морському, річковому і повітряному транспорті) містяться в «Порядку оформлення розрахункових і звітних документів при здійсненні продажу проїзних і перевізних документів на залізничному транспорті» № 712/431 від 24.10.2001 року, затвердженому Міністерством транспорту України. Відповідно до п. 2.3.7. 2 Порядку…» проїзний документ АСК "Експрес" (який був придбаний позивачем) виготовляється на одному аркуші, зворотний бік його містить надруковану друкарським способом інформацію для пасажира та поле для нанесення компостера (а. с. 4, 92). Згідно з п. п. 3.2.1., 3.2.2., 3.2.3., 3.2.4. «Порядку…» проїзд пасажира (дорослого або дитини) чи групи пасажирів має оформлятися на бланках проїзних документів АСК "Експрес", технологія продажу яких з використанням автоматизованих систем передбачає автоматизоване формування всіх реквізитів (у тому числі вартісних) і друк проїзних документів. Відповідно до введених касиром вхідних даних у бланк АСК "Експрес" системою автоматично вдруковується така інформація: номер поїзда та його шифр, дата відправлення (число та місяць, години та хвилини), номер і категорія вагона, вартість квитка та вартість плацкарти (в національній валюті), кількість осіб, на яких оформлюється проїзний документ, назва проїзного документа (відповідно до позначень АСК "Експрес" - повний, дитячий, пільговий, безкоштовний, груповий, військовий), назви станцій відправлення та призначення, номери місць, вид розрахунку та складові вартості проїзду пасажира, дата і час прибуття поїзда на станцію призначення, реквізити страховика тощо. Після оформлення проїзного документа пасажир має оплатити зазначену в документі суму в готівковій або безготівковій формі (як це відображено в оформленому документі), а касир - видати йому цей документ. Усі передбачені «Порядком…» реквізити, як вбачається з копії проїзного квитка, придбаного позивачем, наявні в цьому проїзному документі. Що стосується тверджень про незазначення часу прибуття поїзду за часовим поясом станції призначення, надання такої інформації, яка у відповідності до положень «Порядку…» вдруковується в квиток автоматично, нормативними джерелами, що регламентують оформлення проїзних документів, не передбачена. Вирішуючи позов на користь відповідача, суд виходить з того, що позивач отримала послугу не з пасажирського перевезення, за умови надання якої в силу закону мала б право як пасажир отримувати повну та вчасну інформацію про час та місце відправлення транспортного засобу за вказаним у квитку маршрутом (ст. 911 ЦК України) та інші права, в тому числі і на отримання інформації про час прибуття, а з набуття квитка для здійснення поїздки по території іншої держави. Відсутність права позивача на отримання вказаної інформації від відповідача свідчить про відсутність обовязку відповідача надавати набувачу квитка цю інформацію, на отримання якої від перевізника (Російської залізниці) було б логічно за вказаних обставин розраховувати споживачу послуг з перевезення. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, обєктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. Разом з тим, встановивши обставини справи і відповідні їм правовідносини, суд не вбачає ознак порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача, що не дає підстав ухвалити рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed