Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до Кирнасівської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 березня 2013 року [PERSON] зробив заповітне розпорядження, яким усе своє майно після своєї смерті заповів їй. [INFO] року [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, яка складається із: - ? частини житлового будинку, позначеного літерою „А", загальною площею 46,2м2, житловою площею 23,0м2, з верандою, позначеною літерою „а", з відповідною часткою усіх господарських будівель та споруд: сараю, позначеного літерою „Б"; сараю-прибудовою, позначеного літерою „б"; сараю, позначеного літерою „В"; погреба, позначеного літерою „П"; сараю, позначеного „Г"; огорожі, позначеної 1-3, розташованого в [ADDRESS], яка йому належала відповідно до рішення Тульчинського районного суду від 30 жовтня 2012 року. Вона являється єдиною спадкоємицею майна [PERSON] за заповітом і спадщину вона прийняла, звернувшись в державну нотаріальну контору. Однак, нотаріально оформити своє право власності на спадкову частину будинку, розташованого в [ADDRESS], вона не може, так як після вступу рішення суду в законну силу [PERSON] своє право власності на належну йому частину житлового будинку не зареєстрував в органах державної реєстрації. А відповідно до Закону право власності на нерухоме майно виникає після державної реєстрації. По цій причині державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори [PERSON] постановою від 25 вересня 2014 року їйі було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Вказані обставини змусили позивачку звернутися до суду з даним позовом. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду за відсутністю їх представника. Дослідивши матеріали справи суд встановив: Відповідно до копії свідоцтва про смерть - [INFO] року помер [PERSON] (а.с.11). Згідно довідки виданої виконкомом Кирнасівської селищної ради від 06.02.2014 року, № 449, до складу спадкового майна [PERSON] входить: - ? частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок, виданого КП «Тульчинське МБТІ» 10.02.2006 року, до житлового будинку позначеного літерою „А", загальною площею 46,2м2, житловою площею 23,0м2, з верандою, позначеною літерою „а", який успадковується та розташований в [ADDRESS], входить відповідна частка господарських будівель, а саме: сараю, позначеного літерою „Б"; сараю-прибудовою, позначеного літерою „б"; сараю, позначеного літерою „В"; погреба, позначеного літерою „П"; сараю, позначеного „Г"; огорожі, позначеної 1-3, (а.с.14-15). Згідно копії заповіту від 21.03.2013 року посвідченого виконкомом Кирнасівської селищної ради за № 37 - [PERSON] являється єдиною спадкоємицею майна покійного [PERSON] (а.с.10). Відповідно постанови держаного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори №02-31 від 25.09.2014 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю зареєстрованого права власності на вказану частину житлового будинку на ім'я [PERSON] (а.с.6). Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків. має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем було дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак своє право він не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає судовому захисту, а відтак в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved