Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON] та [PERSON], в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] [INFO] з будинку [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] [INFO] на користь [PERSON] [INFO] сплачені судові витрати. У своєму позові позивач вказує, що на підставі свідоцтва про право власності від 13 грудня 1990 року, виданого виконкомом Іллічівського районною радою народних депутатів міста Одеси, [PERSON] є власником житлового будиноку за [ADDRESS] Разом з [PERSON] у будинку зареєстровані та проживають її донька - [PERSON] [INFO], онучка - [PERSON] [INFO] та правнуки - [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] Крім того в зазначеному вище будинку проживає без реєстрації відповідач - [PERSON] [INFO] якій проживав декілька років з [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Також позивач наголошує, що на теперішній час разом з донькою та онучкою жити під одним дахом з відповідачем проживати не може, на підставі того, що відповідач постійно пиячить, будучі в нетверезому стані вчиняє скандали, неодноразово бив [PERSON] та кидався на [PERSON] та [PERSON] по причині чого позивач вимушена я була звертатися з відповідними заявами до міліції. Позивач вказує, що неодноразово відносно відповідача правоохоронними органами приймалися міри щодо припинення його протиправних дій відносно [PERSON] та її сім'ї, [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, і попереджався про недопустимість такої поведінки, також позивач стверджує, що відповідач попереджували працівники міліції, що він може бути виселений з будинку, але ці міри не принесли позитивних результатів. Позивач вказує, що на відповідача було накладено стягнення у вигляді адміністративного штрафу і в судді попередили про те, що за недостойну поведінку його можуть виселити з будинку та накласти адміністративне стягнення у вигляді арешту. Але не дивлячись на це відповідач продовжував зловживати алкогольними напоями і 23 липня 2012 року [PERSON] її донька - [PERSON]., онучка - [PERSON] та правнуки - [PERSON] і [PERSON] були вимушені піти з дому так як відповідач погрожував їм розправитись та кидався на них з ножем. Відповідачем був поданий до суду зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу та визнання права власності на частину спільно нажитого майна, де він зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності від 13.12.1990р., виданого виконкомом Іллічівського районною радою народних депутатів м. Одеси, [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений будинок складався з двох житлових кімнат, площею 16.3кв.м. і 14.1кв.м., кухні - 7.0 кв.м. та коридору - 1.8кв.м., загальною площею 39.2 кв.м. З жовтня 1993р. [PERSON] поселився у вказане домоволодіння та почав проживати разом з донькою відповідачки - [PERSON] без реєстрації шлюбу. Разом з нами мешкала донька [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON], [INFO] Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. А саме, вони мали спільний бюджет, разом вели домашнє господарство, разом відпочивали, мали спільних друзів, [PERSON] піклувався про доньку відповідачки. Оскільки будинок був старий та дуже маленький для проживання великої родини і потребував капітального ремонту, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вирішили поліпшити житлові умови, реконструювавши та добудувавши старий будинок. Таким чином, у 2002 році почалось будівництво, частково був знесений старий будинок, проведена його реконструкція та прибудова. Також [PERSON] відзначає, що з 1999 року він працював приватним підприємцем та усі зароблені кошти витрачав на будівництво нового будинку для родини. Крім того, у листопаді 2007 року зі слів [PERSON] він вирішив продати свій садовий будинок та земельну ділянку. Купівлю - продаж було вчинено за 522 725 грн. та практично усі кошти він витратив на те, щоб створити прийнятні умови для проживання родини, оскільки іншого житла він не мав та не має. [PERSON] стверджує, що він бажав одружитися з відповідачкою після закінчення будівництва. Також [PERSON] стверджує, що було проведені усі комунікації, був зроблений водопровід та проведений газ, збудований паркан, закуплені усі необхідні будівельні матеріали, що підтверджується відповідними накладними, таким чином земельна ділянка та домоволодіння, розташовані за адресою: [ADDRESS] істотно збільшились у своїй вартості внаслідок трудових та грошових затрат [PERSON] пов'язаних з плануванням земельної ділянки та проведенням комунікацій. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, оскільки вважає, що дійсно, відповідач - [PERSON] домоволодіння, розташовані за адресою: [ADDRESS], займає безпідставно, письмової згоди на реконструкцію не отримував, на реєстраційному обліку перебуває за іншою адресою - [ADDRESS]. Тому вимоги зустрічного позову не визнала. Представник відповідача про час та дату судового засідання був належним чином сповіщений, у судове засідання не з'явився. Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому, зустрічний позов не підлягає задоволенню, з наступних обставин. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 13 грудня 1990 року, виданого виконкомом Іллічівського районною радою народних депутатів міста Одеси, [PERSON] є власником житлового будиноку за [ADDRESS] Разом з [PERSON] у будинку зареєстровані та проживають її донька - [PERSON] [INFO], онучка - [PERSON] [INFO] та правнуки - [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] Крім того в зазначеному вище будинку проживає без реєстрації відповідач - [PERSON] [INFO] якій проживав декілька років з [PERSON] Вказані факти були визнані сторонами в судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягають. Судовому засіданні встановлено,що [PERSON] [INFO] стоїть на реєстраційному обліку за адресою - [ADDRESS] Також встановлено, що позивач - [PERSON] її донька - [PERSON], онучка - [PERSON] та правнуки - [PERSON] і [PERSON] за адресою [ADDRESS], не мешкають станом на момент розгляду справи. На підставі наданої постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 06.07.2012 року № № 3/1519/1 1976/2012 встановлено, що 05.07.2012 року о 19 годині 35 хвилин [PERSON], знаходячись за адресою [ADDRESS] вчинив дебош, сварку з [PERSON], у ході якої висловлювався нецензурними словами на її адресу, чим вчинив насилля у сім'ї. За даним фактом співробітниками Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відносно [PERSON] було складено протокол серії ОД №0210620 від 05.07.2012 року про адміністративне правопорушення передбачене ст. 173-2 ч.І КпАП України. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] свою провину визнав. [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.І КпАП України та на нього було накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривні на користь держави. Таким чином, судом встановлено, що поведінка [PERSON] унеможливлює спільне проживання сторін по справі за адресою буд. [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25.07.2012 року проживає однією сім'ю в житловому будинок [ADDRESS]. Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не надав суду належних доказів придбання будівельних матеріалів та проведення ним спільних з [PERSON] будівельних робіт по реконструкції, прибудови та проведення комунікацій домоволодіння [ADDRESS]. Також не надано належних доказів того, що реконструкцію було зроблено за спільний рахунок. Надані копії документів відповідача не є належними доказами по справі, оскільки з них не можливо визначити, чи відносяться вони до будівництва спірного реконструйованого володіння чи ні, а також, чи взагалі вони мали призначення для реконструкції цього будинку. (а.с. 53 - 78) Надана суду копія акту від 15.01.2013 року не може вважатися належним доказом на підтвердження факту реконструкції та перебудови житлового будинку за адресою: [ADDRESS], оскільки не містить конкретних даних про об'єкт реконструкції, період часу та ступеню участі [PERSON] (а.с. 56) Так, у відповідності до ч. 1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 74 СК України така норма розповсюджується і на майно, придбане жінкою та чоловіком, які. проживають однією сім'єю без шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України спільним сумісним майно може бути визнане майно, придбане чоловіком та жінкою під час їх спільного проживання однією сім'єю без шлюбу. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва створення майна) та з моменту його прийняття до експлуатації і з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 4.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право привітної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнано право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній з сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Згідно з ч.3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Суду не було надано належних і допустимих доказів про те, що [PERSON] надавала [PERSON] згоду на повернення будь-яких реконструкцій та прибудов до свого будинку. Питання щодо визначення ступеня готовності спірного об'єкта нерухомості, можливості визначити його окремі частини та технічної можливості закінчення будівництва, а також вартість буд. Матеріалів вирішувалася судом шляхом призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи. Але така експертиза не була проведена у зв'язку з не наданням експерту відповідної технічної документації та не сплатою вартості проводження експертизи. За вищевказаних обставин суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову в частині визнання права власності слід відмовити з підставі недоведеності позову та тим, що [PERSON] вибрав не належний спосіб захисту права, а саме визнання права на будинок, а не на будівельні матеріали. На час розгляду справи на підставі поданих сторонами доказів суд не може встановити факт того, що виконана реконструкція та прибудова виконані саме [PERSON] та [PERSON] за їх кошти. Розписки робітників, які виконували роботи пов'язані з ремонтом та облаштуванням комунікацій в за адресою: [ADDRESS]. Не можуть підтверджувати кошти, яких осіб були використані під час ремонту, а лише те, що [PERSON] передавав такі кошти. Договорів підряду та актів приймання виконаних робіт суду надано не було. (а.с. 73 - 77) Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13, предметом якої був спір про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна і зробив правовий висновок, про те, що майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Доказів придбання матеріалів і спірного будинку за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] до суду надано не було. Належних доказів про витрачання особистих коштів [PERSON] отриманих внаслідок продажу нерухомого майна суду не надано. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії , які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, виходячи з всього вищевказаного, суд вважає за необхідне захистити права позивача за первинним позовом в повному обсязі шляхом виселення [PERSON], [INFO] з будинку [ADDRESS], права останнього не будуть порушені, оскільки за ним зберігається право користування іншим житлом. Суд вважає, що вимоги зустрічного позову в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки підлягають частковому задоволенню. Вказане було підтверджено актом від 15.01.2013 року та не заперечувалося сторонами та третьою особою, тому підлягає частковому задоволенню. Пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про поділ спільно набутого майна. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу судом враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України "Про Всеукраїський перепис населення" від 19.10.2000 року. Отже, домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови N 11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] просить встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] без укладення шлюбу у період з 05.11.1967 року по 01.09.2012 року для вирішення питання про поділ набутого під час їх спільного проживання майна, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно КпШС УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року, фактичні шлюбні відносини не породжували будь - яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя. Сімейний кодекс України в редакції Закону України від 10 січня 2002 року набув чинності лише 01 січня 2004 року і на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року не розповсюджуються. За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі ( ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України, що прямо передбачено п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" Таким чином, ст. 74 Сімейного кодексу України набрала чинності з 1.01.2004 року, регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі та не має зворотної дії у часі. З огляду на викладене факт, проживання сторін однією сім'єю без перебування у шлюбі, можливо встановлювати тільки з 01.01.2004 року. З урахуванням наведеного суд вважає за можливе встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] без укладення шлюбу у період з 05.11.1967 року по 01.09.2012 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved