Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

02.11.2020 орган опіки та піклування Бакшанської сільської ради Одеської області в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив відібрати дітей [PERSON] , [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та призначити аліменти на утримання дітей. В обґрунтування позову зазначалось, що сім`я [PERSON] довгий час перебуває на обліку сімей зі складними життєвими обставинами. Під час одного з візитів з`ясувалось, що старший син був хворий, почував себе погано, але мати про це не знала, так як знаходилась в стані алкогольного сп`яніння. [PERSON] та її цивільний чоловік [PERSON] продовжують зловживати алкоголем, вихованням дітей не займаються, не піклуються про здоров`я, фізичний, психологічний, духовний та моральний розвиток дітей. Кошти, які отримує відповідачка на дітей використовуються не за призначенням. Неодноразово питання про невиконання матір`ю її батьківських обов`язків виносилось на обговорення виконавчого комітету Бакшанської сільської ради, але відповідачка не виявила бажання змінити свою поведінку. 09.09.2020 дітей було вилучено з сім`ї та влаштовано до Савранської районної лікарні. Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з підстав, зазначених в позовній заяві та висновку органу опіки та піклування Бакшанської сільської ради Одеської області. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Савранської районної державної адміністрації Одеської області, позов підтримала, просила його задовольнити, вважала за доцільне відібрати дітей від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Відповідачка не заперечувала щодо відібрання дітей до її матері [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ,що підтверджується Свідоцтвами про народження, виданими виконавчим комітетом Бакшанської сільської ради Савранського району Одеської області 09.04.2009 серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 7-8). Відповідно до висновку від 13.10.2020 (а.с. 13) орган опіки та піклування Бакшанської сільської ради Одеської області вважає доцільним відібрання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] від матері без позбавлення її батьківських прав. Згідно з рішенням виконавчого комітету Бакшанської сільської ради Одеської області від 09.09.2020 № 01 (а.с. 4) відібрано неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] . Рекомендовано [PERSON] навести належний санітарний стан у помешканні, припинити зловживати алкоголем та займатись вихованням дітей належними чином. Відповідно до довідки опорного навчального закладу Бакшанського навчально-виховного комплексу "загальноосвітня школа 1-111 ступенів - дошкільний навчальний заклад" від 12.10.2020 № 67 (а.с. 9) [PERSON] , мати [PERSON] та [PERSON] за період навчання їх у школі проявляла низький інтерес до навчання та виховання. Діти погано навчались, майже ніколи не виконували домашні завдання. Мати за викликами адміністрації з`являлась на співбесіди, але в подальшому ніяких мір до виправлення ситуації з дітьми не приймала. Згідно з рішеннями виконавчого комітету Бакшанської сільської ради Одеської області від 24.06.2015 № 17 (а.с. 11), від 25.08.2020 № 01 (а.с. 12) [PERSON] попереджалась щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків. На підставі акту та висновку оцінки потреб сім`ї від 24.03.2020 № 19 (а.с. 14-25) у [PERSON] наявний хворобливий та занедбаний вигляд, одяг брудний, мати не завжди готує їжу, оскільки часто вживає алкогольні напої. У [PERSON] одяг брудний, має нерегулярне харчування. В сім`ї часто виникають конфлікти, іноді доходить до бійки. Стан помешкання визначений як незадовільний. [PERSON] разом зі своїм цивільний чоловіком зловживають алкогольними напоями, не приділяють належної уваги вихованню та розвитку дітей. У матері дуже низький батьківський потенціал, про здоров`я дітей мати не дбає. За змістом частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. На підставі частини 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтею 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. За змістом пунктів 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс 18). Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Представник позивача та представник третьої особи пояснили, що на даний час діти знаходяться у матері відповідачки - [PERSON] , почувають себе добре, вбачається позитивна тенденція щодо виховання та розвитку дітей. В судовому засіданні відповідачка не заперечувала щодо відібрання дітей до її матері [PERSON] . З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки матері, а саме те, що вона зловживає алкогольними напоями, не займається вихованням дітей належними чином, проявляє низький інтерес до навчання дітей, не дбає повною мірою про здоров`я дітей, в сім`ї часто виникають конфлікти, які доходять до бійки, а заходи впливу на її поведінку такі як неодноразові попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, профілактичні бесіди, перебування під соціальним супроводом з метою підвищення батьківського потенціалу, створення належних умов для проживання дитини результатів не дали; поведінка відповідачки є нестабільною; тому відібрання дітей [PERSON] , [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав є достатнім заходом впливу на матір. Отже, суд дійшов висновку, що [PERSON] , у порушення вимог статті 150 СК України, належним чином не виконує покладені на неї Конституцією України обов`язки щодо виховання та розвитку малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] . Суд вважає, що таке втручання держави в особисте життя відповідачки відповідає вимогам закону і має законну мету - захист інтересів дітей, їх емоційного здоров`я та моралі, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав є виправданим і пропорційним, оскільки цього потребують інтереси дітей, поведінка матері щодо якої свідчить про ризик неналежного їх виховання та виконання батьківських обов`язків, тому таке втручання є необхідним. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.п.15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). Крім того, суд зауважує, що відповідно до частини 3 статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали вихованню дітей, [PERSON] може звернутися до суду з позовом про повернення їй дітей. Разом з тим, як встановлено частиною 4 статті 170 СК України та частиною 4 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини; при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. В силу частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 2 статті 184 СК України гарантовано, що розмір аліментів, стягнутих на дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 191 СК України суд ухвалює про присудження аліментів від дня пред`явлення позову. Датою подачі позову є 02 листопада 2020 року. З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки аліментів у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] також підлягають задоволенню. Отже, з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 листопада 2020 року та до досягнення дітьми повноліття. В силу пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved