Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно набуті кошти із заробітної картки в сумі 19 659,87 грн. Позов мотивований тим, що Банк самостійно, без рішення суду стягує з його заробітної картки відсотки нараховані за кредитною карткою у період дії заборони відповідно до ч.15 ст. 14 ЗУ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а він з початку Російської агресії в Україні був призваний до військової служби. в обгрунтування позовних вимог посилається на положення ЗУ "Про захист споживачів", ст.ст. 1073,1212 ЦК України. Одночасно з подачею позову, позивач надав суду заяву, в якій просив суд забезпечити позов шляхом заборони АТ КБ "ПриватБанк" списувати із заробітної картки позивача № [NUMBER] відсотки за кредитом, штрафи та пені. Ухвалою суду від 14 грудня 2018 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Заборонено Акціонерному товариству комерційний банк "ПриватБанк" списувати із заробітної картки [PERSON] , [INFO] , ІНН - [NUMBER] № [NUMBER] відсотки за кредитом, штрафи та пені - до набрання судовим рішенням по справі законної сили. 26 лютого 2019 року представником відповідача надані пояснення на позовну заяву , в яких просили в позові відмовити з тих підстав, що між сторонами виникли договірні правовідносини, до яких положення ст. 1212 цК України не застосовуються.. Повною випискою по кредитній карті спростовується твердження позивача про списання коштів з його дебетнохї крки, так як в графі "Інше" відображаються і ніші операції, наприклад поповнення мобільного рахунку на 31,31 грн в травні 2016 року та інтернет-зв`язку за лютий 2017 року у сумі 61,60 грн. Крім того 07.12.2015 року позивач звернувся до банку з заявою про повернення на колишні умови облуговуваннч кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку . Вказаною заявою позивач просив банк продовжити обслуговування його картки на загальних умовах бе застовування до нього пільг , встановлених ч. 15 ст. 14 ЗУ "Про соціальний та правовий захист військовослжубовців та членів їх сімей". 14 березня 2019 року позивачем надано відповідь на відзив, в якій він заперечує відмову від наданих законом пільг . В судове засідання позивача та його представник адвокат Гречана Є.Й, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили про задоволення позову з викладених підстав. Представник відповідача в судове засідання не зявивися, повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. При вирішені справи судом встановлено, що [PERSON] з 28 жовтня 2014 року по теперішній час він продовжує військову службу, а відтак на нього поширюються вимоги Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» та «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед Банками, а також відсотки за користування кредитом. Проте, з жовтня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» стягує із заробітної плати, яка перераховується на картковий рахунок [NUMBER] , кошти в рахунок погашення відсотків за кредитною карткою [NUMBER]. Як підтверджується записами у Військовому квитку серія [NUMBER] від 05.05.2011 року та Довідкою ВЧ А1688 № 2330, позивач перебуває на військовій службі в ВЧ А 1688 з 28 жовтня 2013 року і по теперішній час. Відповідно до копії заяви [PERSON] від 17 жовтня 2012 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір кредитування з використанням кредитки «Універсальна» .07 грудня 2015 року позивачем підписано анкету - заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» викладених на сайті банку. Того ж дня 07 грудня 2015 року позичальник [PERSON] звернувся до банку з заявою про його повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям як клієнтам в ПАТ КБ «Приватбанк» без застосування до нього пільги, передбаченої частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» . Як вбачається з виписки по кредитному рахунку позивача, після подачі позичальником заяви такого змісту банком було збільшено розмір кредитного ліміту, якім він почав активно користуватися, та як наслідок у нього виникла заборгованість. Як вбачається з виписки по його кредитному рахунку, протягом вересня 2017 року Банком було проведено списання відсотків, пені та штрафу за використання кредитного ліміту , проте 20 ждовтня 2017 року була проведене скасування штрафів та відсотків по кредитам військововслужбовців та повернуто на його кредитний рахунок 6651,71 грн. Тому в жовтні 2018 року позивач звернувся до банку з заявою іншого змісту, в якій просив пояснити, чому з його зарплатної картки стягуються відсотки та штрафні санкції, адже з 2014 року і до сьогодні він є військовослужбовцем та заперечує проти стягнення з нього штрафів та відсотків за користування кредитом. Проте банком не припинені нарахування йому цих платежів та стягнення ціих коштів з його дебетового карткового рахунку. Разом з тим, у відповідності до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Правовий аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що військовослужбовці з початку і до закінчення особливого періоду користуються пільгами передбаченими частиною 15 статті 14 вищевказаного Закону. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до положень чинного законодавства рішення про мобілізації приймаються Президентом України. Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 року № 1126-VII, оголошено часткову мобілізацію та до цього часу відповідного рішення про демобілізацію не приймалось. Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц. Отже, в Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час. Тому у позивача, який є військовослужбовцем наявні усі визначені чинним законодавством підстави для користування пільгою, передбаченою частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З матеріалів справи убачається, що відповідачем надавалися банку відомості щодо його статусу військовослужбовця, а АТ «Приватбанк» така інформація не заперечується. Як стверджує позивач стягнення за кредитом Банк відновиви з грудня 2017 року - так, як слідує з наданої ним випискиза дебетним рахунком [NUMBER] за період з грудня по листопад 2018 року з його картки списано 11 726,63 грн. ( а.с. 10-11). Доказів на спростування такої суми стягнень банк не надав - адже до своїх заперечень надав лише виписку по кредитному рахунку [NUMBER] за період з 2013 року по квітень 2018 року без надання детального пояснення цільового зарахування цих коштів. Відповідно до пункту 60 Постанови НБУ від 04 липня 2018 року № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» виписка з особового рахунку є регістром аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом робочого дня. Таким чином, не погоджуючись з розміром заборгованості, відповідач свого розрахунку суду першої інстанції не надав, а отже не спростував докази, надані позивачем. Дійсно, за частиною 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Положеннями частини 5 цієї ж статті визначено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. На підставі наведеного, суд доходить до висновку про те, що таке право позичальника [PERSON] при його документальному підтвердженні є безумовним, та встановлено відповідною нормою Закону, а тому не може залежати від раніше поданої ним заяви про відмову від отримання цього виду пільги на банківські послуги. Так, суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на заяву [PERSON] , від 07.12.2015 року, в якій він нібито просив не застосовувати до нього вказані положення закону, оскільки відповідач заперечує надання такої згоди, до того ж, дана заява у розумінні ч. 1 ст. 27 ЦК України є нікчемним правочином та не тягне за собою жодних юридичних наслідків, з чим погоджується суд апеляційної інстанції. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, ураховуючи те, що позивач має статус військовослужбовця Збройних Сил України станом на час укладення кредитного договору з позивачем та на час звернення банку до суду, що підтверджується відповідними документами, та про що він зазначав, зокрема, в анкеті-заяві від 07 грудня 2015 року, виходячи з вищезазначених норм законодавства, суд доходить висновку, що відповідач має право на гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій банком є неправомірним. За такого відмова від користування пільгами та подача заяви про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів з відновленням кредитного ліміту військовослужбовцям-клієнтам в ПАТ КБ «Приватбанк» є реалізацією свободи вільно здійснювати свої права, але не є підставою для припинення права на пільгу за умови існування підстав для її застосування у подальшому. На підставі викладеного суд доходить до висновку, що пред`явлена вимога позивача підлягає задоволенню, так як є безумовною, передбаченою законом, та може залежати він раніше поданої ним заяви про відмову від її застосування. Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Що стосується доводів відповідача про те, що місцевим судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1221 ЦК України, то вони судом відхиляються з наступних міркувань. Згідно ч. 1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Ця норма закону застосовується і до вимог повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї Глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Враховуючи те, що за вищенаведених підстав у Банку не було законних підстав утримувати з дебетної картки позивача кошти на погашення відсотків та штрафних санкцій за кредитним договром - то ці кошти перебувають у володінні Банку без достатньої правової підстави, суд приходить до переконання про обґрунтованість їх стягнення з відповідача на користь позивача. Додатково суд вважає за необхідне зазгначити, що навіть враховуючи існування різної судової практики щодо можливості застосування ст. 1212 ЦК України до подібних правовідносин - за наявності встановлення судом порушення прав позивача з боку Банку такі права підлягають безумовному судовому захисту з врахуванням положень ст. 2, ч.2 ст. 5 ЦПК України , нааправленому на виконання основних засад цивільного судочинства щодо справедливоого та своєчасного розгляду та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав особи , яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, суд доходить до висновку про обгрунтованість тачасткову доведеність позовних вимог і приходить до висновку про їх часткове задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно утриманих з карткового рахунку за період з грудня 2017 року по листопад 2018 року [NUMBER] 726,63 грн. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанцій в розмірі 768 грн.

Outcome: partial