Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з вищевказаним позовом, уточнивши його в ході судового засідання, яким просив визнати за ним, позивачем, право власності на автомобіль марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі [NUMBER], рег.[NUMBER], що зареєстрований в Ізмаїльському МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім`я [PERSON]; також просить визнати недійсною довіреність на право керування та розпорядження вказаним автомобілем, яка була видана [PERSON] на ім`я [PERSON], 11.07.2012р. строком на 50 років, та витребувати вказаний автомобіль і технічний паспорт на нього у відповідача [PERSON], як в незаконного володільця, мотивуючи свої вимоги тим, що вказаний автотранспортний засіб фактично належить йому, позивачу. Ухвалою від 24.04.2013року суд вжив заходи щодо забезпечення позову, якою, задовольнивши в повному обсязі клопотання позивача, наклав арешт на вищевказаний спірний автомобіль, заборонив відповідачам вчиняти будь-які дії щодо нього, у тому числі користуватися ним. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.10.2013р. була відхилена апеляція [PERSON] щодо скасування ухвали про забезпечення позову, і ухвала Болградського районного суду Одеської області від 24.04.2013р. про забезпечення позову - залишена без змін. 17.07.2013р. до суду надійшла копія постанови державного виконавця від 27.06.2013р. про закінчення виконавчого провадження і припинення чинності арешту майна боржника [PERSON] 25.09.2013р. до суду надійшла нова заява позивача про забезпечення позову, якою він просив суд знову накласти арешт на вищевказаний спірний автомобіль, притягнути до участі у справі його нового власника - [PERSON] - в якості співвідповідача, витребувавши в нього спірне майно - автомобіль, передавши його йому, позивачеві, на зберігання до вирішення справи по суті і набрання рішенням суду законної сили, до заяви додана відповідь-довідка начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Болградського та Ренійського районів, підпорядкованого УДАІ ГУМВС, від 13.08.2013р., за вих.№330 на запит відділу державної виконавчої служби Болградського РУЮ про те, що КАМАЗ 5320, 1989р. випуску, зареєстрований 20.06.2013р. Ухвалою суду від 07.11.2013р. до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача був притягнутий [PERSON], [INFO].н., що мешкає у [ADDRESS], та знову забезпечений позов, а саме: до вирішення справи по суті і набрання рішенням суду законної сили, був накладений арешт на автомобіль марки КАМАЗ 5320 бортовий, 1989 року випуску, д/з [NUMBER], що був зареєстрований 20.06.2013р. на ім`я [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач стверджує, що він 20 травня 2004року придбав спірний автомобіль у відповідача [PERSON], сплативши йому за це гроші в розмірі 4000долл.США, що на день подання позову складає 32400грн., при цьому цей їхній усний договір за фактом купівлі-продажу вони, на прохання [PERSON], закріпили довіреністю з правом керування та розпоряджання автомобілем строком на три роки, але при цьому [PERSON] розписки про отримання коштів не надав, запевнивши, що довіреності достатньо. Факт укладання саме договору купівлі-продажу підтверджується відсутністю договору оренди, інших цивільно-правових та боргових зобов'язань між ними, а також наданням 08 жовтня 2004року [PERSON] довіреності безстроково на ім'я його, позивача [PERSON] - з правом розпоряджатися автомобілем. Крім того, [PERSON], у своїй заяві від 30.11.2012р. на адресу суду в межах цивільної справи (№1507/1472/2012, пров.№2/1507/535/2012, а.с.51), підтвердив факт укладання між ним і позивачем [PERSON] усного договору купівлі-продажу автомобілю марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі [NUMBER], рег.[NUMBER], що був зареєстрований в Ізмаїльському МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім`я [PERSON] станом на 22.04.2013року - на день звернення [PERSON] до суду з даним позовом і з заявою про забезпечення позову. Використовуючи придбаний ним автомобіль він, позивач, витративши деякі кошти на відновлення та покращення вказаного транспортного засобу, вирішив продати його і домовився про це з [PERSON], з яким у грудні 2007року досяг домовленості про купівлю [PERSON] вказаного автомобіля за 7000тис.долл.США, проте, отримавши у користування від позивача [PERSON] автомобіль разом з безстроковою довіреністю від [PERSON] та Довіреністю на 10 років від [PERSON], який [PERSON] довіряв і погодився очікувати сплату коштів за автомобіль 1 рік, [PERSON], на думку позивача, вступивши у злочинну змову з [PERSON], не повідомивши [PERSON] про свої наміри, попросив [PERSON] видати на своє ім'я довіреність від його, [PERSON], імені і, [PERSON], погодившись, видав йому довіреність 11.07.2012року. Отримання коштів [PERSON] від [PERSON] на підтвердження договору купівлі-продажу між ними, підтвердив [PERSON] у судовому засіданні, надаючи суду пояснення, будучи залученим в якості третьої особи у цивільній справі №1507/1472/2012, пр.№2/1507/535/201 за позовом [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, який був судом залишений без задоволення з підстав відсутності у [PERSON] права власності на вищезазначений автомобіль. Тому він,позивач, і просить суд визнати за ним право власності на спірне рухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним і [PERSON], у травні 2004року, а також скасувати довіреність, видану 11 липня 2012року [PERSON] на ім'я [PERSON] - строком на 50років - на право керування та розпорядження спірним автомобілем, визнати незаконними дії відповідача [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного вищевказаного автомобіля, що був укладений за довіреністю від імені [PERSON] між [PERSON] та [PERSON], а також витребувати спірне майно з незаконного чужого володіння - з володіння [PERSON] Відповідачі, будучи повідомленими належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з'явилися, не надавши заперечень щодо предмету позову, проте відповідачі [PERSON] і [PERSON] висловили свою думку через представника, оскаржуючи в апеляційному порядку ухвали суду про забезпечення позову - заперечуючи позовні вимоги. Вислухавши у судовому засіданні позивача, вивчивши доводи позовної заяви та пояснення позивача за ними, дослідивши надані суду матеріали, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню за наступних підстав. Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2). Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Проте чинним законодавством захищається право власності обох сторін, тому визначені випадки, коли позбавлення права власності є законним та можливим. Так, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього, тобто, цією статтею ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване: - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребуваним від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Виклавши основні нормативні положення, на яких ґрунтуються засади вирішення питання про можливість витребування майна у добросовісного набувача, суд, проаналізувавши їх, дійшов висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог щодо захисту прав належного власника шляхом витребування майна, оскільки суб'єктами правовідносин, що виникають при реалізації даного способу захисту прав, є власник майна та добросовісний набувач. Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника. Тобто, звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч.5ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Важливим також є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" (далі - Лист), в якому зазначено, що під поняттям "знав" слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб'єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Щодо застосовуваного законодавцем поняття "повинен був знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов'язаний був про це знати. Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст.ст.330,388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст.ст. 330, 388 ЦК України). Стаття 388 ЦК України пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача, який оплатно придбав це майно, із обставинами, за якими майно вибуло до добросовісного набувача поза волею власника. "Поза волею власника" в розумінні вказаної статті означає: майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма ЦК України не містить вичерпного переліку випадків вибуття майна з володіння поза волею власника, а вказівку на загублення майна чи його викрадення слід розглядати, скоріше, як окремі приклади, наведені законом. Іншими випадками вибуття майна з володіння власника поза його волею можуть бути, наприклад, стихійні лиха, знаходження власника в момент вибуття майна з його володіння у стані, при якому він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, тощо. Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, власник може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред'явити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Щоб позовні вимоги про витребування майна були задоволені судом, позивачу (власнику) на ряду із загальними процесуальними вимогами (щодо підсудності, форми та змісту позовної заяви тощо) слід звернути увагу на положення ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, позивач - власник - зобов'язаний довести ряд обставин, наявність яких визначить підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача. Такими обставинами є наступні: наявність права власності позивача на майно, а відтак - і його право на витребування цього майна; факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача; факти, які доводять відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна. Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. До речі, реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна. Виходячи з наведеного, суд дійшов наступного висновку. Право власності позивача [PERSON] на автомобіль марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі [NUMBER], д.р.[NUMBER], що зареєстрований 20.06.2013року за гр.[PERSON] (і який станом на 22.04.2013року - на день звернення [PERSON] до суду з даним позовом і з заявою про забезпечення позову був зареєстрований в Ізмаїльському МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім`я [PERSON] за р.[NUMBER]), підтверджується договором купівлі-продажу, що був фактично укладений у жовтні 2004року між [PERSON] та [PERSON] - з передачею усієї суми коштів за майно, оскільки це підтверджується поясненнями суду як позивача [PERSON] так і відповідача [PERSON] Існування договору купівлі-продажу спірного вищевказаного автомобіля між [PERSON] і [PERSON] у грудні 2007року з передачею коштів згідно такого договору - нічим не підтверджено у судовому засіданні. Тому з цього вбачається, що [PERSON], надаючи 11.07.2012року [PERSON] довіреність на керування та розпорядження спірним автомобілем, а також відмовляючи [PERSON] у скасуванні цієї довіреності, не мав права цього робити, оскільки автомобіль фактично вибув з його власності на той момент, проте твердження [PERSON] про злочинну змову між [PERSON] і [PERSON] не підкріплені доказами і суд не може визнати факт існування такої змови, адже суд не є органом досудового розслідування і не має права збирати такі докази, а [PERSON] стверджує у заяві суду від 30.11.2012р., що зробив це на прохання [PERSON] і цей довід не спростовано позивачем доказами. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що право позивача [PERSON]- власника спірного майна - вищевказаного автомобілю - підлягає захисту відповідно до вимог статті 388 ЦК України шляхом витребування спірного майна в останнього набувача - [PERSON], оскільки на час укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON], відчужувач [PERSON] не був фактичним власником відчужуваного майна і знав про це (а також знав, що фактичним володільцем автомобіля є [PERSON], оскільки саме від [PERSON] він отримав у користування спірний автомобіль); при цьому роз'яснивши відповідачу [PERSON] його право звернутися до суду з віндикаційним позовом до особи, що незаконно продала йому спірний автомобіль, про зобов'язання повернути кошти, отримані нею в наслідок незаконного договору купівлі-продажу, оскільки для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України.

Outcome: approved