Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач Приватне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (в подальшому назву змінено на Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК") 23.03.2017 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, який відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2017 передано судді Шевчуку О.П. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.04.2017 провадження у цивільній справі відкрито. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2018, зазначена справа за єдиним унікальним номером 754/3923/17-ц, номер провадження 2/754/558/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку зі звільненням судді Шевчука О.П. Позивач АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору від 22.11.2011 б/н відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 4000,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміт на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов'язання перед [PERSON] відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши кредит у встановленому розмірі. Відповідач [PERSON] своєчасно кошти на погашення заборгованості не надавала, у зв'язку з чим, станом на 28.02.2017 виникла заборгованість у розмірі 29 458,99грн, з яких: 3681,74грн - заборгованість за кредитом; 23 898,25грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500грн - штраф (фіксована частина); 1379,00грн - штраф (процентна складова). У підготовчому судовому засіданні 11.07.2018 відповідач [PERSON] подала суду заяву в якій просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В обгрунтування своєї позиції зазначила, що підписана нею анкета про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 22.11.2011 фактично не є договором на отримання кредиту та в ній не зазначено про видачу коштів з лімітом у 4000,00грн. Вона отримала банківську картку 22.11.2011 з метою отримання соціальної допомоги при народженні дитини через банкомати позивача. З розрахунку позивача вбачається, що заборгованість рахується з 29.07.2011 до 28.02.02.2017, а отже відповідно до статей 256, 257, 267 ЦК України строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу, сплив, а тому у позові слід відмовити. Представником позивача [PERSON] через канцелярію суду подано відзив від 06.08.2018 № 20180712/914 з доданими документами на заяву відповідача у якому зазначено, що укладення договору про надання кредиту здійснюється відповідно до ст. 634 ЦК України за принципом укладення між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви, наданням персональної інформації та копій документів, необхідних для отримання кредиту, позичальник фактично приєднується до запропонованих банком умов і тарифів та бере на себе зобов'язання виконувати ці умови за запропонованими тарифами. [PERSON] частково сплачувала (погашала) заборгованість, а потім знову користувалася кредитними коштами, що підтверджується випискою з карткового рахунку, доданого до відзиву. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення, перебіг позовної давності починається після несплати чергового платежу, а повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Оскільки кредитна картка видана відповідачу зі строком дії до останнього дня 06.2017, то позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності. Враховуючи зазначене, позивач просив суд відмовити відповідачу у задоволенні заяви про застосування позовної давності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Також зазначив, що за умовами договору про надання кредитної картки з кредитним лімітом 4000,00грн, до якого приєдналася відповідач [PERSON] 22.11.2011, заборгованості за останньою не виникало. За заявою позичальника від 29.07.2013 за №К20RRI06265335, копію якої долучено до матеріалів справи у судовому засіданні, відповідач [PERSON] отримала строковий кредит на суму 4331,36грн на 11 місяців на придбання товару. Саме за користування коштами, отриманими за цим договором у [PERSON] виникла заборгованість розрахунок якої, зазначений у позовній заяві. Незважаючи на існування двох заяв відповідачки про приєднання до Умов і тарифів АТ КБ "Приват Банк", що фактично є двома різними договорами з відмінними умовами, представник позивача просив суд задовольнити вимоги, зазначені у позовній заяві, оскільки кредити отримувалися однією особою на яку відкрито один рахунок з персональними даними у АТ КБ "Приват Банк". Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їх задоволені та застосувати позовну давність до вимог заявлених позивачем. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, заслухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. 22.11.2011 між ПАТ КБ "Приват Банк" (в подальшому назву змінено на Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК") та відповідачем укладено кредитний договір від 22.11.2011 б/н, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 4000,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Позивачем зобов'язання за договором від 22.11.2011 виконано та надано [PERSON] кредитні кошти в розмірі 4000,00грн. Як слідує з пояснень наданих представником позивача ці кошти відповідачем [PERSON] за договором від 22.11.2011 повернуто, заборгованість відсутня, що також підтвердила [PERSON] у судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки відповідачем [PERSON] зобов'язання за договором від 22.11.2011 виконано, а саме сплачено надані кредитні кошти та заборгованості не допущено, тобто фактично виконано належним чином, то зобов'язання перед позивачем АТ КБ "Приват Банк" за цим договором припинено, що кореспондує статті 599 ЦК України. Зазначене підтверджується поясненнями сторін, наданими у судовому засіданні. Також судом встановлено, що 29.07.2013 між позивачем АТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] укладено інший договір про надання кредиту в сумі 43331,36грн строком на 11 місяців у період з 29.07.2013 до 28.06.2014 з відсотковою ставкою (фіксованою) 0,12% річних з метою оплати товару ТОВ "Дієса". Зазначене підтверджується копією заяви позичальника від 29.07.2013 за № К20RRI06265335 та не заперечується учасниками справи. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріплений принцип змагальності сторін гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересі, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи (частина перша статті 84 ЦПК України). Так, позивачем в доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в додаток до позовної заяви надано суду розрахунок заборгованості за договором від 22.11.2011 б/н станом на 28.02.2017 з якого вбачається, що розрахунок проведений з 29.07.2013. Такі ж відомості містяться і у виписці з карткового рахунку, наданого позивачем на підтвердження тверджень, вказаних у відзиві від 06.08.2018. Із зазначеної виписки вбачається, що рух грошових коштів на картці розпочинається 29.07.2013 з операції перерахування коштів ТОВ " Дієса", що є підтвердженням того, що заборгованість виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору від 29.07.2013. Зазначене не заперечується учасниками справи. Таким чином, наданий позивачем АТ КБ "Приват Банк" розрахунок заборгованості в обґрунтування необхідності задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.11.2011 з [PERSON] є неналежним доказом в розумінні статті 77 ЦПК України та не стосується предмета доказування. Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 № 39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Таким чином, суд, враховуючи засади меж та обсягу цивільної відповідальності особи, закладених нормами Конституції України та цивільного законодавства, зауважує, що будь-яка особа не може нести відповідальність за порушення зобов'язання, яке припинено належним виконанням у зв'язку з наявністю порушення зобов'язання за іншим договором, тільки тому, що вони укладені між тими ж сторонами та на подібних умовах. Кредитору не заборонено звернутися до суду з іншим позовом про стягнення заборгованості за договором, внаслідок невиконання зобов'язань боржником. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.11.2011, як це передбачено статтями 75 - 79, 81 ЦПК України. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Оскільки у позові відмовлено по суті спору, строк позовної давності судом не застосовується. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed