Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 28 вересня 2017 р. звернулася до Дружківського міського суду з позовною заявою до Териториальної громади в особі Дружківської міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] року помер її батько [PERSON]., після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов будинок [ADDRESS]. Спадщину прийняла її мати [PERSON], проте не оформила своїх спадкових прав, оскільки фактично проживала у вказаному будинку, але належним чином спадщину не оформила. Після смерті матері [PERSON] на 2/3 частини вказаного будинку отримали право власності в порядку спадкування позивач та її сестра [PERSON], по 1/3 частини кожна. [PERSON] померла [INFO] року, спадщину у вигляді 1/3 частини будинку [ADDRESS] отримала позивач. Зараз вона є єдиними спадкоємцем після смерті батька, оскільки її брат [PERSON] помер [INFO] року та після його смерті спадщину ніхто не прийняв, тому вона звернулася до нотаріальної контори, однак в оформленні спадщини на житловий будинок їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу. Позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку [ADDRESS], так як вона в наступний час не може оформити його на себе в порядку спадкування. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала клопотання, в якому просила справу розглядати у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи їх повідомлено належним чином. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, без фіксації судового процесу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню підлягають виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору забудови, засвідченому у Дружківській держконторі №628 Костянтинівському БТІ 30/ІV-1965 р. під №5537 кн.17 від 17 лютого 1953 року жилий будинок з прибудовами, який розташований за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] (а.с. 5). Оксільки [PERSON] помер [INFO] року, а [PERSON] - [INFO] року, то треба застосовувати Цивільний кодекс Української РСР (в редакції 1963 року). Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. [PERSON] [INFO] року помер про що вказано у свідоцтві про право на спадщину [NUMBER], зареєстрованого в реєстрі за №1-1590 від 18 липня 1991 року. (а.с.5) [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 13) Після їх смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/3 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч. 531 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Судом встановлено, що відповідно до актового запису про народження №142 від 16 березня 1950 року [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON], відомості про батька відсутні. (а.с.15) Відповідно актового запису про шлюб № 56 від 08 лютого 1953 року, [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та взяла прізвище "[PERSON]". (а.с.14) Згідно із актовим записом про одруження № 2983 від 19 квітня 1973 року, [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та взяла прізвища "[PERSON]" (а.с.17) Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] з 1953 року та проживала разом з ним у спірному будинку. Відповідно до ст. 535 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Оскільки позивач [PERSON] на момент смерті [PERSON] була неповнолітньою, проживали разом з ним до його смерті, тому вона, як спадкоємці першої черги фактично прийняли спадщину після смерті власника будинку - [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на спірний будинок. Статтею 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина - спадкоємець першої черги за законом, яка прийняла спадщину, проте не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до вимог статті 531 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Позивач [PERSON] перебувала на утриманні спадкодавця [PERSON] офіційно з 1953 року, тобто більше дванадцяти років. На момент смерті [PERSON] позивач [PERSON] була неповнолітньою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у 2 та 3 абзацах пункту 23 постанови від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спірний будинок на ім'я спадкодавця - [PERSON], після смерті якого успадковує позивач, вона позбавлена можливості оформити свої права на спадщину, тому позов про визнання права власності на нерухоме майно є відповідним способом захисту права. Пунктом 1 частини 1 статті 6 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання права. Частиною 1 статті 555 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Відповідно до абзацу 2 пункту 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З огляду на наведене, позовні вимоги ґрунтуються на законі та обставинах справи, що є підставою для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірного будинку за надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS]

Outcome: approved