Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

09.01.2014 року [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третіх осіб: Служби у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області, прокурора прокуратури Пирятинського району Полтавської області, приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж., [PERSON] про визнання договору міни недійсним. У позові вказав, що Заочним рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.03.2007 задоволено позов прокурора Пирятинського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав [PERSON], [PERSON] відносно їх неповнолітніх дітей [PERSON]., народження [INFO], [PERSON], народження [INFO], [PERSON], народження [INFO]. рішенням суду було накладено арешт на майно відповідачів по справі. Розпорядженням голови Шишацької районної державної адміністрації Полтавської області № 203 від 01.06.2007 «Про створення прийомної сім'ї та влаштування до неї дітей» було створено прийомну сім'ю [PERSON] та [PERSON] на власній житловій площі і влаштовано на виховання, спільне проживання в прийомну сім'ю [PERSON]. та [PERSON] У жовтні 2013 року позивачу стало відомо, що 18.05.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни житла, посвідчено приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області. Згідно якого [PERSON] набув права власності на житловий будинок за [ADDRESS], а [PERSON] - на 13/25 частини будинку за [ADDRESS]. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.12.2008 було знято з реєстраційного обліку [PERSON] та їх неповнолітніх дітей. Вказане рішення було оскаржено, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області - скасовано. У задоволенні позову, поданого [PERSON], про усунення перешкод у користуванні власним житловим приміщенням - відмовлено. Таким чином, позивач уважає, що укладаючи договір міни житла відповідачами було грубо порушено права неповнолітніх дітей на збереження права користування житлом, у якому діти проживали до встановлення опіки чи піклування. Враховуючи викладене, просить визнати недійсним договір міни житла. В судовому засіданні позивач вимоги викладені у позовній заяві, підтримав з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Додатково вказав, що у 2007 році перед тим як забирати дітей до себе в сім'ю, позивача було ознайомлено з їхніми особовими справами, з яких він дізнався, що відносно неповнолітніх[PERSON] та [PERSON] було позбавлено батьківських прав [PERSON] та [PERSON] Рішенням суду було накладено арешт на майно, що належало останнім, і тому позивач рахував, що до повноліття дітей нерухоме майно, що складалося з будинку [ADDRESS], ніхто не зможе відібрати у них. Крім того, діти були зареєстровані там. У жовтні 2013 року до позивача звернулася служба у справах дітей Хорольської РДА Полтавської області з проханням уточнити питання щодо майна, що належить неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] Таким чином, позивач дізнався, що останні зняті з реєстраційного обліку з будинку, в результаті чого оскаржив рішення. Коли рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.12.2008 у цивільній справі за позовом [PERSON] до Пирятинського РВ УМВС України в Полтавській області, [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним житловим приміщенням, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.12.2013 було скасовано, реєстрація дітей позивачем не поновилася. Крім того, позивач вказував, що йому відомо про рішення Яготинського районного суду Київської області від 12.02.2009 яким було визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частині житлового будинку [ADDRESS]. Рішення позивачем не оскаржувалося. Реєструвати право власності неповнолітніх позивач не бажає, оскільки рахує, що є різниця між будинком у місті та селі, що в даному випадку звужене їх право. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за строком позовної давності, вказуючи на наступне. Під час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору міни, останнім було надано всі оригінали документів, у тому числі і довідка видана виконавчим комітетом Пирятинської міської ради Полтавської області про те, що за адресою нерухомого майна розташованого по [ADDRESS], не зареєстровано неповнолітніх дітей. Крім того, нотаріусом було зроблено відповідний витяг з реєстру про те, що заборон чи арешту на будинок не було. Представник уважає, що його довірительниці є добросовісним набувачем майна. В рахунок доплати по договору міни [PERSON] було передано кошти у сумі 5000 грн. Рахує, що позивачем не доведено у судовому засіданні, чим саме порушено право дітей, оскільки рішенням Апеляційного суду Полтавської області було відновлено їхнє право на реєстрації, рішенням Яготинського районного суду Київської області визнано право власності по ? за кожним на житловий будинок переданий по договору міни [PERSON] Після реєстрації права власності на будинок, розташований по [ADDRESS], [PERSON] зробила капітальний ремонт приміщення (про що надано докази), зареєструвала своїх трьох неповнолітніх дітей, у разі задоволення позову права яких, вказував представник, також будуть порушені. Неповнолітні діти відповідачки навчаються і відвідують гуртки у м. Пирятині. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вважав недоведеними та такими, що не підтверджуються доказами, з огляду на наступне. Що стосується позбавлення батьківських прав його довірителів [PERSON], то останні не знали про існування рішення суду, в матеріалах цивільної справи відсутні докази їх належного повідомлення. Крім того, вони є інвалідами зору і навряд чи без сторонньої допомоги могли б прочитати в разі отримання. На той час будинок розташований по [ADDRESS], був не придатний для проживання, а будинок розташований у [ADDRESS] мав всі належні умови (газ, воду). [PERSON] на час укладення договору міни не знали про те, що на будинок було рішенням суду накладено арешт. Відповідачами вказаний будинок у м. Пирятині, був придбаний Українським товариством сліпих. Будинок не було приватизовано відповідачами у зв'язку з чим, рахує представник, діти не мали там частки. На даний час за неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по ? частині житлового будинку [ADDRESS]. Перешкоди щодо реєстрації права власності неповнолітніх на будинок, відповідачами не чиняться, однак позивач не звертався жодного разу до [PERSON] про надання відповідних документів для реєстрації права власності дітей. Представником третьої особи Служби у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області у судовому засіданні було висловлено думку щодо порушення прав як неповнолітніх дітей [PERSON] та і неповнолітніх дітей відповідачки [PERSON] Представник служби рахує, що при укладені договору міни [PERSON] повинні були зазначати нотаріусу, що вони мають неповнолітніх дітей, що не було зроблено, у зв'язку з чим рахує, що були порушені права останніх. При укладені договору міни було звужено право неповнолітніх [PERSON], що полягало у різній площі житлового будинку. Після влаштування дітей позбавлених батьківського піклування до прийомних сімей, служба лише у 2008 році, після залучення в якості третьої особи по цивільній справі за позовом [PERSON] до Пирятинського РВ УМВС України в Полтавській області, [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним житловим приміщенням, дізналася про укладений між сторонами договір міни. Так, для того, щоб зберегти право власності на інше майн по договору міни, служба звернулася листом до прокуратури Пирятинського району Полтавської області з проханням вжити дієвих заходів до усунення виявлених порушень щодо житлових та майнових прав неповнолітніх [PERSON]. Так, прокуратурою у 2009 році було подано до Яготинського районного суду Київської області позов в інтересах неповнолітніх[PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третьої особи служби у справах дітей Пирятинської РДА про визнання права власності на частку житлового будинку. Позов було задоволено, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частині житлового будинку [ADDRESS]. Після чого службою було повідомлено службу у справах дітей спочатку Шишацької РДА, а пізніше Хорольської РДА Полтавської області, щоб останні довели до відома опікунів про реєстрацію за неповнолітніми права власності на житло. Однак результати повідомлення їм не були відомі. Так повторно було направлено листи. Крім того представник служби зазначила, що у разі якщо буде задоволено позов то житлові права неповнолітніх дітей відповідачки [PERSON] також будуть звужені. Прийомний батько з невідомих службі причин не бажає реєструвати право власності на майно неповнолітніх. Прокурор прокуратури Пирятинського району Полтавської області у судовому засіданні зазначив наступне. На даний час прийомні діти [PERSON] мають лише право проживання у будинку, яке з невідомих причин останній не бажає реєструвати. Крім того, не скасоване і рішення Яготинського районного суду Київської області, яким визнано право власності на житловий будинок у [ADDRESS] за неповнолітніми [PERSON], право власності на який також не зареєстровано опікуном за останніми, з невідомих причин. Також, позивач не ставить питання про поновлення права на проживання. У разі визнання договору міни недійсним, будуть порушені права неповнолітніх дітей [PERSON], оскільки необхідно буде повернути у початковий стан майно. Порушення прав неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не було доведено у судовому засіданні позивачем. Третя особа приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Київської області до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність з поясненнями та з копіями документів, що стосувалися реєстрації договору міни. У поясненні зазначила, що нею 18.05.2007 було посвідчено договір міни житлового будинку розташованого у [ADDRESS] та 13/25 частин житлового будинку розташованого у м. Пирятин. Вказаний правочин вчинявся за згодою дружини [PERSON], про що свідчить заява. При вчиненні правочину сторонами було надано документи, що підтверджували право власності сторін на майно, всі необхідні довідки та документи, у тому числі, що підтверджують ті обставини, що при вчиненні правочину не будуть порушені права та законні інтереси інших осіб, у тому числі неповнолітніх. З наданих документів була відсутня будь-яка інформація про користування дітьми вказаними приміщеннями. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів та представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено з огляду на наступне. Судом встановлено, що заочним рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.03.2007 відповідачів [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON], народження [INFO], [PERSON], народження [INFO], [PERSON], народження [INFO]. Накладено арешт на майно [PERSON] та [PERSON] з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося (а.с. 11). Розпорядженням голови Шишацької районної державної адміністрації Полтавської області № 203 від 01.06.2007 «Про створення прийомної сім'ї та влаштування до неї дітей» було створено прийомну сім'ю [PERSON] та [PERSON] на власній житловій площі і влаштовано на виховання, спільне проживання в прийомну сім'ю [PERSON], народження [INFO] і [PERSON], народження [INFO] (а.с. 6). [INFO] дружина позивача [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 19.08.2008 видане Шишацькою сільською радою Шишацького району Полтавської області (а.с. 19). 05.09.2009 позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Шишацького районного управління юстиції Полтавської області 05.09.2009 (а.с. 18). У зв'язку зі зміною місця проживання позивачем, Розпорядженням голови Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області № 19 від 01.02.2010 «Про продовження функціонування прийомної сім'ї [PERSON] на території Хорольського району» позивачу було продовжено функціонування прийомної сім'ї на території Хорольського району (а.с. 7). Відповідно до п.п. 1.2 п. 1 Договорів про влаштування дитини на виховання та спільне проживання у прийомній сім'ї від 01.06.2007 та 01.02.2010 укладений між Службою у справах дітей Шишацької районної державної адміністрації Полтавської області, Службою у справах дітей Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області та позивачем [PERSON], прийомні батьки зобов'язані захищати права та інтереси дітей (а.с. 86-89). Згідно зі ст. 2562 Сімейного кодексу України, прийомні батьки є законними представниками прийомних дітей і діють без спеціальних на те повноважень як опікуни або піклувальники. Неповнолітнього [PERSON], народження [INFO], знято 18.07.2008 з первинного обліку служби у справах дітей, в зв'язку з усиновленням іноземними громадянами (а.с. 126). Суд перевіривши матеріали справи, доводи сторін, встановив, що твердження позивача про те, що при укладенні договору міни були порушені права неповнолітніх не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Так, заочним рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.03.2007 відповідачів [PERSON] та [PERSON] про позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON], народження [INFO], [PERSON], народження [INFO], [PERSON], народження [INFO]. Накладено арешт на майно [PERSON] та [PERSON] з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося (а.с. 11) Відповідно до копії розносної книги для місцевої кореспонденції Пирятинського районного суду від 2007 року під № 517, секретарем суду було передано до державної нотаріальної контори Пирятинського району Полтавської області вказане вище рішення від 14.03.2007 про що секретарем нотаріальної контори Черниш (про що свідчить підпис) поставлено відмітку про отримання (а.с. 180-183). Однак з невідомих суду причин нотаріусом не було внесено в реєстр тип обтяження по майну, що належало [PERSON]. Викладене також підтверджується витягом зробленим приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області 18.05.2007 при укладенні договору міни (а.с. 252). Крім того, дослідивши матеріали цивільної справи за позовом прокурора Пирятинського району до [PERSON] та [PERSON] про позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, судом було встановлено, що а ні [PERSON], а ні [PERSON] не були належним чином повідомленні про існування такого рішення суду (цивільна справа № 2-170/07 долучена до матеріалів справи). Відповідно до довідки виданої Українським товариством сліпих Пирятинського учбово-виробничого підприємства від 03.03.2014, судом було встановлено, що [PERSON] є інвалідом по зору І групи, працював в Пирятинському УВП УТОС з 27.08.1987 по 14.08.2006, [PERSON] також є інвалідом по зору І групи, працювала в Пирятинському УВП УТОС у період з 22.05.1995 по 11.08.2006 (а.с. 207). Згідно з Протоколом спільного засідання адміністрації і профсоюзного комітету Пирятинського УВП УТОС від 24.09.2004 на порядок денний засідання було винесено питання про освоєння підприємством коштів, що виділено підприємству на отримання житла працівникам. Комісією одноголосно було вирішено купити квартиру розташовану по [ADDRESS] та оформити власником [PERSON] (а.с. 67-73) Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.01.2014, було встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу серія ВВМ № 507192 від 29.09.2004, укладеного у приватного нотаріуса Пирятинського районного нотаріального округу (реєстр № 2556), належало на праві приватної власності 13/25 частин нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 30-31, 73). 18.05.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни, посвідчено приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 2056, відповідно до якого [PERSON] міняє належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] на 13/25 частку житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель під [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON] (а.с. 106) До нотаріальної контори сторонами було надано такі документи (а.с. 106-124): [PERSON]: - заява, у якій [PERSON] стверджувала, що в 2007 році відчужує нерухомість вперше (а.с. 110); - договір дарування будинку від 20.01.2004, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS]; - довідку видану виконавчим комітетом Лемешівської сільської ради Яготинського району Київської області, що в житловому будинку [ADDRESS] не зареєстрований власник будинку, та не зареєстровані і не проживають неповнолітні та малолітні діти; - копія паспорту, ідентифікаційного номеру та інші документи за вимогою нотаріуса. [PERSON]: - договір купівлі-продажу від 29.09.2004, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] 13/25 частин будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, розташованих по [ADDRESS]; - заяви [PERSON], співвласниці іншої частини будинку та [PERSON], дружини [PERSON], про те що вона дає згоду на укладення договору міни; - довідка видана виконавчим комітетом Пирятинської міської ради Полтавської області травнем 2007 року про те, що земельна ділянка, площею 0,0446 га. розташована по [ADDRESS] - не приватизована; - довідка видана виконавчим комітетом Пирятинської міської ради Полтавської області травнем 2007 року про те, що [PERSON] має склад сім'ї та зареєстрована дружина [PERSON]; - також надано інші документи, зокрема що посвідчують особу [PERSON] Викладене підтвердив і приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчеренко І.Ж. у своїх поясненнях (а.с. 161). Як стверджував представник відповідача [PERSON], остання не могла знати та й не знала про те, що у будинку, який належав [PERSON] зареєстровані неповнолітні діти. Як стверджував представник відповідачів [PERSON], [PERSON] був єдиним власником зазначеного будинку, і як власник, розпоряджався своєю власністю на свій розсуд. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у правовідносинах за договором міни жодним чином не було порушено права неповнолітніх. Так, під час укладення договору міни як зі сторони [PERSON] та і зі сторони [PERSON] приватному нотаріусу було надано ряд документів та перевірено дані у реєстрах. Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2). Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Проте чинним законодавством визначені випадки, коли позбавлення права власності є законним та можливим. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тобто ст. 388 ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване. Звернемося до цих умов. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника. Тобто звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Важливим також є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" (далі - Лист). В Листі зазначено, що під поняттям "знав" слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб'єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Щодо застосовуваного законодавцем поняття "повинен був знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов'язаний був про це знати (наприклад, особа набувала майно у незнайомого відчужувача поза межами магазину чи ринку у сумнівній ситуації). У будь-якому разі недобросовісними мають вважатися особи, які заволоділи майном або одержали майно в результаті скоєння злочину (наприклад, крадіжки, грабежу, розбою, шахрайства), що встановлено в порядку, передбаченому законом. При цьому ці особи завжди мають вважатися такими, що знали про незаконність свого володіння. Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст.ст. 330, 388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст.ст. 330, 388 ЦК України). На виконання умов договору сторони переселилися кожна у свій будинок. [PERSON] у свою чергу знялася з реєстраційного обліку з колишньої своєї квартири, а [PERSON] зі своєю родиною - не знялися. Так, [PERSON] у вересні 2008 року подала до Пирятинського районного суду Полтавської області позов до Пирятинського РВ УМВС України в Полтавській області, [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним житловим приміщенням. У судовому засіданні брали участь як представник служби так і прокурор, які не заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.12.2008 було зобов'язано Пирятинський РВ УМВС України в Полтавській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з будинковолодіння за адресою [ADDRESS] (а.с. 12-14). Згодом дізнавшись про зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]., [PERSON] оскаржив рішення Пирятинського районного суду від 19.12.2008 до Апеляційного суду Полтавської області. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.12.2013, скасовано рішення Пирятинського районного суду Полтавської області про усунення перешкод у користуванні власним житловим приміщенням. Однак, на даний час реєстрація неповнолітніх [PERSON] за адресою [ADDRESS], не поновлена позивачем [PERSON] та у позові не ставиться така вимога. На даний час неповнолітні [PERSON] не мають зареєстроване місце проживання, хоча мають на це право як у м. Пирятині так і у с. Лемешівка. Право фізичної особи на місце проживання закріплено у ст. 310 ЦК. Таке право має, безперечно, й дитина. Місце проживання дитини визначається за місцем проживання її батьків. З цього правила можна зробити висновок про те, що діти щодо яких батьків було позбавлено батьківських прав, має сервітутне право на проживання у їхньому помешканні. Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім'ї батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1 ст. 33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Твердження позивача, що неповнолітні діти є власниками будинку, розташованого по [ADDRESS], суд розцінює критично, так як правило, переважна частина сімейного майна належить батькам (матері, батьку) дитини (дітей). Менша його частина належить дитині (дітям). Отже, батьки і діти, зокрема ті, які проживають спільно, виступають самостійними власниками майна. Батьки мають право розпоряджатись належним їм майном на свій розсуд (продавати, дарувати, передавати до найму), не запитуючи згоди на це своїх дітей. Малолітні діти не мають права розпоряджатись належним їм майном. Відповідно до п. 2 ст. 173 СК України при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків. Дізнавшись про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору міни, прокурором Пирятинського району Полтавської області було подано до Яготинського районного суду Полтавської області позов в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на частку будинку. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 12.02.2009 позов прокурора було задоволено. Визнано за[PERSON] та [PERSON] право власності по ?? частині житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 77). Рішення набрало законної сили. Отже, фактично, на даний час неповнолітні [PERSON] та [PERSON] ще й мають право власності на ? частину, за кожним, у будинку [ADDRESS]. Право на яке позивач відмовляється реєструвати, вказуючи про звуження прав неповнолітніх. Після чого, службою у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області неодноразово надсилалися листи до служби у справах дітей Шишацької РДА та Хорольської РДА щодо вирішення питання державної реєстрації частки житла, що належить неповнолітнім дітям та його збереження прийомними батьками, зокрема [PERSON] (а.с. 192-194, 196) Твердження представниками відповідача, що позивач пропустив строк на подачі позовної заяви, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. У відповідності зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Як стверджував [PERSON] у жовтні 2013 року йому стало відомо від посадових осіб Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області, що неповнолітніх [PERSON] було знято з реєстраційного обліку та згодом за ними визнано право власності по ? частині за кожним в іншому будинку. Викладене також підтверджується листом служби у справах дітей Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області від 30.09.2013 року за вих. № 01-06/383 адресованим прийомним батькам [PERSON] та [PERSON] (том. 2 а.с. 3) та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.12.2013, яким скасовано рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.12.2008 про усунення перешкод у користуванні власним житловим приміщенням. З метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини та громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, у частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу - це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги. Процесуальним законодавством передбачена можливість стягнення витрат на правову допомогу з протилежної сторони в процесі у разі винесення позитивного рішення суду на вашу користь. Так, ч. 1 ст. 88 ЦПК України закріплює, що стороні, на користь якої винесено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У свою чергу, ст. 79 ЦПК України відносить до судових витрат і витрати на правову допомогу. Таким чином, при стягненні витрат на правову допомогу визначального значення набуває саме документальне підтвердження понесених витрат. При цьому, необхідно мати на увазі, що ніде не встановлено, що витрати на правову допомогу повинні бути доведені лише певними засобами доказування. Так, у судовому засіданні представником відповідачів [PERSON] було надано квитанцію від 05.04.2014 (на ім'я [PERSON].) про одержання гонорару від останніх за проведення у суді справи у сумі 600 грн., що підлягають стягненню. Представником відповідача [PERSON] було також надано квитанцію № 11 від 11.04.2014 та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу у сумі 3000 грн. Беручи до уваги розрахунок, (заяви ознайомлення з матеріалами справи а.с. 79, 164, 240; представництво інтересів у судовому засіданні а.с. 44, 90-91, 154-155, 170, 198, 209, 242, том 2 а.с. 5 на 3 год. 30 хв.), суд рахує частково задовольнити вимоги (не врахувавши консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів та їх отримання для справи, у зв'язку з тим, що такі консультації на думку суду мали місце і у перші та другій вимозі) і стягнути з [PERSON] за надану правову допомогу [PERSON] кошти у сумі 2679 грн. 60 коп.

Outcome: dismissed