Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

До суду із зазначеним позовом звернулася [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень, зазначила, що в газеті „Ічнянська панорама" у [NUMBER] за [INFO] була опублікована неправдива, провокаційна та сфальшована стаття, підготовлена від імені жителів Парафіївки, під назвою „[INFO]", в якій її звинувачують у тому, чого в дійсності не було, так у п.1 заяви зазначено, що вона робила все для того, щоб якомога краще облаштувати свій кабінет, у п. 2 зазначається, що вона безпідставно демонтувала металеві огорожі навколо будинку культури і обеліску та вивезла їх у невідомому напрямку, у п. 3 стверджується, що вона мала б використати на ремонт обеліску хоча б частину коштів, отриманих від спонсорів, а витратила їх на облаштування селищної ради, у п. 4 зазначено, що вона обманула виборців, бо Парафіївська лікарня втратила районний статус, у п. 5 зазначено, що вона обіцяла побудувати баню та відкрити в селищі майстерні з ремонту взуття, годинників і побутової техніки, але цього не зробила, у п. 6 зазначено, що у селищі ставки поросли бур»янами, забруднені водоймища, у яких колись купались люди і біля яких були пляжі, у п. 7 зазначено, що замість того, щоб облаштувати автостанцію, проти чого заперечував власник приміщення, вона перетворила приміщення на магазин зношеного одягу, у п. 8 зазначено, що у селищі відсутнє освітлення, за винятком кількох ліхтарів у центрі, у п. 9 зазначено, що дванадцять років перебування на її посаді [INFO] зводяться до того, що вона лише отримувала грамоти від органів влади. Кругова порука, що існує у структурах усіх рівнів влади, не дає можливості простим людям змінити в Парафіївці ситуацію на краще, у зв»язку з чим вона надіслала до редакції газети текст спростування зазначеної статті, яке залишилося без виконання, тому просить визнати зазначену інформацію такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та шкодить діловій репутації позивача та зобов»язати редакцію газети «Ічнянська панорама» опублікувати у місячний строк текст спростування статті під назвою «Газета пішла на обман читачів», а також стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн разом з судовими витратами. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити із зазначених у ньому підстав, при цьому також пояснила, що дійсно Парафіївська селищна рада знаходиться у приміщенні будинку культури. Ніякого облаштування сільської ради вона не робила. Металеві огорожі, які були навколо будинку культури та скверу демонтовані та здані на зберігання в підвал приміщення будинку культури у зв»язку з непридатним станом, які псували естетичний вигляд. Обеліск загиблим воїнам був взятий на баланс селищної ради тільки у 2015 році. Будь-яких спонсорських коштів селищна рада ні від кого не отримувала, а тому і не могла їх використати на облаштування обеліску. Щодо долі лікарні, то це питання селищна рада не вирішує, як не вирішує і питання ставків. Протягом її каденції по селищній раді проведено реконструкцію дитячого садка, взято у комунальну власність котельню, будинок культури. Вона як селищний голова взагалі ніякого відношення не має до магазину, який знаходиться в автостанції, оскільки частина цього приміщення належить фізичній особі на праві власності. Центр села Парафіївка освітлюється, на що було витрачено 30 тисяч гривень. У 9 пункті заяви зазначено, що вона протягом 12 років перебування на посаді [INFO] лише отримувала грамоти від різних органів, однак, те, що її неодноразово вибирали головою говорить про те, що люди їй довіряють. У своїй позовній заяві вона зазначила співвідповідачами [PERSON] та [PERSON] через те, що [PERSON] готував спірну статтю, при цьому звертався до неї особисто, щоб вона дала по ній свій коментар, а [PERSON] збирала підписи людей під зазначеною заявою, які на її думку, є зфальшованими, оскільки люди підписувалися на чистому аркуші, не знаючи під чим. Крім того, під заявою маються підписи людей, які вже давно померли. Просить стягнути моральну шкоду з усіх відповідачів на її користь, яка полягає у тому, що викладене у заяві жителів села Парафіївка не відповідає дійсності, зачіпає її честь та негативно впливає на її ділову репутацію. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, при цьому також пояснив, що стаття підготовлена від імені жителів Парафіївки, під назвою „[INFO]", яка була опублікована в газеті „Ічнянська панорама" та заява, яку жителі надіслали голові Ічнянської районної ради, мають відмінності. Так, у оригіналі заяви, отриманої від райради під підписами жителів стоїть дата 28 квітня 2014 року, а у копії такої ж заяви, наданої відповідачем, стоїть дата 01 квітня 2014 року. Також є відмінності і в пунктах 1, 2, 3, 4, 5 та 9 статті, що говорить про те, що газети умисно пішла на скомпрометування [INFO] перед виборами. Співвідповідач [PERSON], який також представляє інтереси газети «Ічнянська панорама», у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що у [INFO] є опозиція, яка не зовсім задоволена її роботою на посаді. Зазначене у заяві є критика голови, висловлена не образливо. Написавши її, люди скористалися своїм Конституційним правом, звернулися до органу державної влади, висловивши свої думки, що їм не подобається у діях [PERSON], при цьому слід врахувати, що ця заява була не анонімною, а підписана людьми. Крім того слід врахувати, що [PERSON] є [INFO], тобто публічною особою, тому межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Вони можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Залучені до участі в справі як співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, при цьому від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що пам»ятає, як одного разу до неї підходила [PERSON], з питанням чи не заперечує вона, щоб кандидатом у депутати Парафіївської селищної ради була [PERSON], на що вона дала свою згоду, поставивши підпис за себе та свого чоловіка на листку, який дала їй [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що до нього з питанням поставити підписи ніхто не звертався і він ніяких підписів не ставив. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що вони ніяких підписів під заявами жителів Парафіївки не ставили. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він ходив та збирав підписи у людей з приводу незадоволення роботою [PERSON], в яких також ставила підпис і [PERSON] як за себе, так і свого чоловіка [PERSON] Після того, як зібрав підписи, список осіб віддав [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що до нього підходила [PERSON] із заявою, в якій було висловлено незадоволення роботою Парафіївського [INFO], з якою він погодився та поставив свій підпис. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона ходила та збирала підписи у мешканців смт. Парафіївка з приводу незадоволення роботою [INFO]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що до нього підходила якась жінка із заявою про незадоволення роботою [INFO], де він поставив свій підпис, так як погодився з тим, що у ній було написано та підтверджує це і зараз. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача [PERSON], який також представляє інтереси газети «Ічнянська панорама», показання свідків, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім»ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно роз»яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв»язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Обсяг спростування не може більше ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. Забороняється вимагати, щоб спростування було меншим, ніж половина стандартної сторінки машинописного тексту. Спростування може бути підготовленим у формі відповіді, обсяг якої не перевищує спростовуваного матеріалу. Скорочення чи інші зміни в тексті спростування заявника без його згоди не допускаються. Редакція відмовляє в публікації спростування, якщо спростування: 1) порушує положення статті 3 цього Закону; 2) суперечить рішенню або вироку суду, які набрали чинності; 3) є анонімним. Редакція може відмовити в публікації спростування, якщо спростування: 1) стосується відомостей, які нею вже спростовано; 2) надійшло з вимогою заявника опублікувати його пізніше, ніж через рік з дня публікації відомостей, що спростовуються. Редакція зобов'язана в строк, що не перевищує одного місяця з дня надходження вимоги, опублікувати спростування, і письмово повідомити заявника про строк і час публікації спростування у разі затримки або про відмову в його публікації, зазначивши підстави відмови. У судовому засіданні встановлено, що в газеті „Ічнянська панорама" у [NUMBER] за [INFO] була опублікована стаття, підготовлена від імені жителів Парафіївки, під назвою „[INFO]" (а.с. 7). У лютому 2016 року позивач надіслала до редакції газети «Ічнянська панорама» текст спростування під назвою «Газета пішла на обман читачів» ( а.с. 11-12), в опублікуванні якого їй було відмовлено (а.с. 20). Зазначеній статті у газеті передувала заява жителів селища Парафіївка від 28 квітня 2014 року, з якою вони звернулися до голови Ічнянської районної ради, у якій висловили своє незадоволення роботою [PERSON] (а.с. 74, 165). На зазначену заяву 06.05.2014 року була надіслана відповідь на ім»я [PERSON] (а.с. 55-56). Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні та колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів, що зобов»язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений строк. Суд вважає, що написавши заяву люди, скористалися своїм конституційним правом. Із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вбачається, що відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Із коментаря [INFO] від 25 серпня 2015 року вбачається, що остання висловила свою думку щодо заяви жителів селища Парафіївка (а.с. 8), тобто реалізувала своє право на відповідь щодо поширеної стосовно неї інформації. Крім того, суд враховує також положення п. 19 та 21 Пленуму. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є [INFO], тобто публічною особою, яка зазнала з боку людей гострої критики, яка була висловлена не у брутальній, принизливій чи непристойній формі, при цьому суд враховує також показання свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON], які підтвердили зазначене у заяві. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині того, що вони ніяких спільних заяв від жителів села Парафіївки не підписували, оскільки свідки [PERSON] та [PERSON] є підлеглими позивача, а у свідків [PERSON] та [PERSON] дочка завідує музичною школою, яка є структурним підрозділом селищної ради. Також суд не приймає до уваги пояснення позивача та її представника в частині того, що стаття жителів Парафіївки була зфальшованою, так як у ній не збігаються дати її написання - 01 квітня 2014 року, у заяві, наданій представником відповідача, та 28 квітня 2014 року, у заяві наданій на запит суду районною радою, оскільки факт наявності такої заяви підтверджується показаннями свідків, а також наданою на нею відповіддю Ічнянською районною радою. Закон України «Про інформацію», зокрема стаття 2 визначає основні принципи інформаційних відносин, як от - гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Частиною 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Статтею 1 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" передбачено, що під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Статтею 26 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" передбачено, що здійснюючи свою діяльність на засадах професійної самостійності, журналіст використовує права та виконує обов'язки, передбачені Законом України "Про інформацію" та цим Законом. Та має право зокрема: на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації; на вільний доступ до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів; звертатися до спеціалістів при перевірці одержаних інформаційних матеріалів; крім того журналіст зобов'язаний зокрема: подавати для публікації об'єктивну і достовірну інформацію; задовольняти прохання осіб, які надають інформацію, щодо їх авторства або збереження таємниці авторства. Стаття 36 наведеного вище Закону передбачає, що лист, адресований редакції, може бути використаний у повідомленнях і матеріалах, якщо при цьому не змінюється зміст листа і не порушуються положення цього Закону. Відповідно до ст. 37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Згідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як видно зі змісту заяви жителів селища Парафіївка, адресованої голові Ічнянської районної ради, та змісту заяви цих же жителів, надрукований у газеті «Ічнянська панорама», у них маються відмінності. Зокрема, у пункті 9 статті «[INFO]» речення «Тринадцять років перебування на посаді [INFO] зводяться до того, що [PERSON] отримувала грамоти від органів влади, у тому числі за часів президентства [PERSON]», не співпадає з пунктом 9, викладеним у заяві жителів Парафіївка, а саме: «Дванадцять років перебування на посаді [INFO] зводяться до того, що [PERSON] отримувала грамоти від центральних та місцевих органів влади», тому, на думку суду, саме ця інформація не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та шкодить діловій репутації [PERSON], спростувати яку у судовому засіданні співвідповідач [PERSON], який також представляє інтереси газети «Ічнянська панорама», не зміг. Що стосується іншого редагування газетою статті у пунктах 1, 2, 3, 4, 5 вони, на думку суду, є несуттєвими, оскільки не змінюють характеру викладеного у заяві жителів Парафіївки та не несуть у собі недостовірної інформації. Вимоги позивача про зобов»язання редакцію газети «Ічнянська панорама» опублікувати у місячний строк текст спростування статті під назвою «Газета пішла на обман читачів» задоволенню не підлягають, оскільки судом визнано недостовірним тільки один відредагований пункт спірної статті, а спростування стосується всієї статті, інші ж позовні вимоги позивачем не заявлялися. Зважаючи на наведене вище, позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Суд вважає, що належним відповідачем по даній справі є редакція газети «Ічнянська панорама», оскільки остання не процитувала заяву жителів Парафіївка у його дійсній формі, а зробила певне редагування його змісту, позбавивши його конкретних фактів. Зважаючи на те, що суд вважає доведеним, що частина оприлюдненої інформації у оскаржуваній статті порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та діловій репутації, тому з редакції газети «Ічнянська панорама» на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 100 гривень. Також частково підлягають стягненню з редакції газети «Ічнянська панорама» на користь позивача і судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 13,78 грн (1378 х 100: 10000 = 13,78). Враховуючи, що позивачем при подачі позову не був сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн за позовні вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації, тобто немайнового характеру, ці кошти підлягають стягненню з редакції газети «Ічнянська панорама» у дохід держави.

Outcome: partial