Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що 18 жовтня 1998 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Брусницької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 18. Під час даного шлюбу у них народилося двоє синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї, не можливість дійти спільної згоди у вирішенні питання облаштування побуту, різні погляди на сімейне життя та обов'язки, у зв'язку з чим, втрачено почуття любові та поваги один до одного, а тому їх шлюб слід розірвати. Крім того, посилалася на те, що їхні з відповідачем діти повинні проживати разом з [PERSON], оскільки він спроможний забезпечити його всім необхідним, та має можливість слідкувати за їхнім розвитком, виховувати та піклуватись про них, оскільки вона планує виїхати за межі України на роботу, а дітям потрібен батько. В судове засідання позивачка не з'явилася, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, та в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явивсь, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 18 жовтня 1998 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Брусницької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 18. Під час спільного шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Згідно вимог ст.ст. 56, 105 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Судом встановлено, що діти більшість часу проживають разом з позивачем, який належним чином виконує свої обов'язки по догляду за ними та має можливість забезпечити належні умови для їх розвитку та виховання. Так, Батьківські права щодо дітей визнаються і захищаються ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Сімейне життя, як розуміється в договірних країнах, охоплює широкий спектр прав батьків, пов'язаних з турботою і опікою над їх неповнолітніми дітьми. Турбота про дітей і їх виховання, як правило, неминуче припускають, що саме батьки або єдиний батько вирішують, де дитина буде жити, а також встановлюють різні обмеження свободи власної дитини або ж надають іншим особам право їх встановлювати. У відповідності зі стандартами Ради Європи визнання культурного різноманіття поширюється і на способи виховання дітей. Стаття 8 Конвенції передбачає повагу і такого способу виховання, який не одержав поширення в певному суспільстві, за умови, що подібне поводження з дитиною не підпадає під поняття караного діяння відповідно до законодавства держави-учасника. Взаємини батьків і дітей не припиняються в разі розлучення або роздільного проживання батьків. Однак, як зазначає Європейська комісія, встановлення в національних законодавствах правил, які регламентують відносини між батьками та дітьми в подібних випадках і відрізняються від норм, що застосовуються в період існування шлюбу, може бути визнано правомірним і навіть необхідним. Разом з тим з положень ст. 8 випливає, що жоден з батьків не має пріоритетного права опіки над дитиною. Європейська комісія та Європейський суд визнають широку свободу розсуду національних властей за умови, що суди в належній мірі досліджують ситуацію кожного з батьків з точки зору інтересів дитини. Враховуючи вище викладені обставини, ставлення обох батьків до своїх батьківських обов'язків, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved