Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

В жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк" (далі - ПАТ КБ "Приват Банк") звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором № ODR0RX09490157 від 29.11.2006 року в сумі 43862,09 грн. Представники відповідача [PERSON] за дорученням - [PERSON] та [PERSON] позов Банку не визнали. В наданих суду поясненнях та письмових заперечення (а.с.59) не заперечували факт отримання [PERSON] кредиту та просили по даній справі до заявлених позовних вимог застосувати строки позовної давності, так як позивач звернувся до суду за їх межами. Також пояснювали, що вказаний кредит [PERSON] виплатив через виконавчу службу, так як по стягненню заборгованості за кредитом Банк раніше двічі звертався до суду і вже були постановлені судовий наказ та рішення суду. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. В позовній заяві та наданих суду поясненнях по справі зазначив, що відповідно до укладеного договору № ODR0RX09490157 від 29.11.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2112,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 29.11.2007 року. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно наданого Банком розрахунку заборгованість відповідача перед ПАТ КБ "Приват Банк" станом на 24.09.2015 року склала 63181,03 грн. Оскільки раніше з вказаного боржника по даному кредитному договору рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 04.03.2014 року було стягнено заборгованість в сумі 14129,20 грн та судовим наказом Роздільнянського районного суду Одеської області від 27.04.2009 року було стягнено 7754,60 грн, то нарахований борг Банком зменшено з урахуванням цих сум і остаточно визначено заборгованість станом на 24.09.2015 року 43862,09 грн, які Банк просить стягнути на їх користь. Крім цього просили суд відмовити відповідачеві у застосування строків позовної давності, так як вони звернулися в суд з позов в межах строків даності, встановлених за домовленістю сторін - 5 років. Крім цього просили врахувати, що пред'явленням позову до суду раніше вони перервали строки позовної давності і їх тепер належить відраховувати з дати винесення попереднього судового рішення, тобто - з 04.03.2014 року. (а.с.72) Суд, заслухавши пояснення представників відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач ЗАТ КБ "Приват Банк" згідно кредитного договору №ODR0RX09490157 від 29.11.2006 року надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 2112,00 грн зі сплатою 24,00 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в строки, які зазначені в Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), (Стандарт»). Згідно умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця з «21» по «25» число в розмірі обов'язкового щомісячного платежу 228,56 грн для погашення заборгованості за кредитом. Строк повернення коштів згідно Договору встановлено 1 (один) рік, тобто до 29.11.2007 року.(а.с.7) Факт отримання коштів [PERSON] підтверджується кредитним договором №ODR0RX09490157 від 29.11.2006 року. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк". В наданому суду договорі Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом в заяві. (а.с.7) Укладення договору відбулось на підставі ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст.629 ЦК України. Ст.530 ч. 1 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Ст.1054 ч. 1 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст.1049 ч. 1 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Отже, згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Відповідач [PERSON] не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином у порушення умов кредитного договору, а також ст.509, 526 ЦК України, зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] грошових зобов'язань за кредитним договором Банк звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу . 27.04.2009 року Роздільнянським районним судом Одеської області було видано судовий наказ за заявою Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість в сумі 7754,60 грн.(а.с.5) Крім цього, також рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 04.03.2014 року за позовом Банку стягнуто з відповідача на користь позивача ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за цим же кредитним договором в розмірі 14129,20 грн, яка виникла станом на 22.11.2011 року.(а.с.4) Дані судові рішення про стягнення кредитної заборгованості були направлені на примусове виконання до виконавчої служби. Згідно відповіді Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, до цього часу на виконанні у відділ перебуває виконавчий лист №1524/2-156/12, виданий Роздільнянським районним судом Одеської області від 16.04.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» боргу в сумі 14358,60 грн на підставі рішення Роздільнянського районного суду Одеської області. Станом на 20.01.2017 року погашено борг на суму 4942,76 грн. Таким чином рішення суду до цього часу боржником не виконано. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статтей 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики. За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Виходячи з системного аналізу статтей 525,526,599,611 ЦК України та правових висновків Верховного суду України, викладених в постановах ВСУ від 21.09.2016 року по справі №6-1252цс16, постанові від 06.07.2016 року по справі №6-1047цс16, змісту кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Також на отримання вказаних сум (процентів, штрафних санкцій) Банк має право до дня повного повернення кредиту, незалежно від закінчення терміну дії кредитного договору, оскільки відповідно до ст.631 ЦК України закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 24.09.2015 року, заборгованість, яка Банк вважає підлягає стягненню - 63181,03 грн і вона складається з наступного: заборгованість за кредитом - 439,86 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 19148,62 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 43592,55 грн, а також відповідач повинен сплатити штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 2064,86 грн. (а.с.6). Дана заборгованість згідно наданого в матеріалах справи розрахунку виникла з моменту невиконання позичальником умов договору з 2007 року. Задовольняючи вимоги Банку частково, суд виходить з наступного. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 04.03.2014 року за позовом Банку стягнуто з відповідача на користь позивача ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за цим же кредитним договором в розмірі 14129,20 грн, яка виникла станом на 22.11.2011 року, із яких стягнено заборгованість за кредитом - 1846,18 грн, проценти - 10383,02 грн. Оскільки основну заборгованість за кредитом стягнено з відповідача на користь Банку вказаним судовим рішенням від 04.03.2014 року, то Банку по цій справі в задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості в сумі 439,86 грн належить відмовити, так як неможливо подвійне стягнення тіла кредиту. Також зменшенню підлягає до стягнення сума процентів, заявлених Банком з 19148,62 грн до 8765,60 грн з урахуванням раніше стягнених процентів - 10383,02 грн (19148,62 грн - 10383,02 грн). Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦКУ України). Аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про то що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починаються з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення рішення судом (правова позиція, викладена в постанові ВССУ від 25 травня 2016 року у справі №6-1138 цс16). Представником відповідача подано до суду заяву про застосування строків спеціальної позовної давності в запереченнях від 15.11.2016 року (а.с.89) Відповідно до п.5.1 Умов надання споживчого кредиту при порушення позичальником будь-яких зобов'язань, передбачених заявою та п.3.2.2., 3.2.3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки платежу. Банк заявив вимогу щодо стягнення пені у межах п'ятирічного строку позовної давності, так як вважають, що згідно п.5.5 Договору термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів по домовленості сторін встановлено 5 років. Суд вважає, що заява представників відповідача про застосування спеціальних строків позовної давності 1 рік щодо вимог до відповідача про стягнення пені підлягає задоволенню і з відповідача належить стягнути пеню з період 12 місяців перед зверненням кредитора до суду з 09.10.2014 року по 09.10.2015 року у розмірі 6933,81 грн. (згідно розрахунку банку з 21.01.2015 року по 24.09.2015 року - 6933,81 грн). Також за положеннями ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ-групи, що підтверджується довідкою наявною в матеріалах справи, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню на користь Банку до 4000 грн. Крім цього, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача штрафів за невиконання грошового зобов'язання у фіксованій та процентній складовій в сумі 500 грн та 2064,86 грн. Суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ВСУ по справі №6-2003цс15 від 21.10.2015 року, за статтею 549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Оскільки за невиконання кредитного договору судом стягнено з відповідача пеню, то відповідно до ст.549 ЦК України штраф стягненню не підлягає. Також суд вважає, що не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування строків позовної давності по справі до всіх позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості за договором. Суд вважає, що позивачем не були пропущення строки позовної давності під час звернення до суду, оскільки до їх звернення до суду мало місце переривання перебігу строків давності, після яких строк починається рахуватися з початку. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), пунктом 5.5 яких встановлено позовну давність тривалістю п'ять років, не містять підпису відповідача. Доказів того, що відповідач розумів ці Умови, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умовами містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальником. Крім того, у заяві позичальника [PERSON] від 29.11.2006 року про отримання кредиту домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому у суду не має підстав вважати, що терміни позовної давності по кредитному договору були збільшенні за домовленістю сторін (правова позиція ВСУ, викладена в постанові від 11 березня 2015 року) . Тому до пред'явлених вимог застосовуються строки давності терміном 3 роки (крім вимог щодо пені). Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення позову до одного або кількох боржників. Після переривання перебіг строку позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч.3 ст.264 ЦК України) Згідно з вищенаведеним, термін позовної давності неодноразово переривався шляхом зверненням Банку до суду, останній раз за позовом Банку судом було ухвалене рішення 04.03.2014 року, строк звернення до суду Банком за захистом порушених прав враховуючи загальні строки позовної давності - 04.03.2017 року. Банк звернувся в суд з позовом - 09.10.2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Тому заява представника відповідача про застосування строків позовної давності до всіх вимог Банку задоволенню не підлягає і підстав для відмови в позові в зв'язку зі збігом строку позовної давності не має. Також при винесенні рішення суд враховує, що відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ-групи, відповідно до ст. 5 ч. 1 п. 9 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року від сплати судового збору звільнений. На підставі ст.ст.525, 526, 530, 549, ч.3 551, 611, 624, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: partial