Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

22 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.08.2004, позивачу на праві приватної власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, рішенням суду від 10.06.2015, шлюб між ними було розірвано. [PERSON] , ще до офіційного розірвання шлюбу, у 2012 році, разом зі своєю донькою - [PERSON] , виїхала з вказаної вище квартири. Позивачу не відомо за якою адресою мешкають відповідачі. На теперішній час особистих речей відповідачів у квартирі не має та вони не сплачують комунальні послуги, не проводять поточні ремонти, у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку зі спірного житла, не бажають. Факт реєстрації відповідачів перешкоджає в реалізації права вільного розпорядження та володіння майном, що гарантовано Конституцією України. Враховуючи викладене, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, шляхом зняття їх з реєстраційного обліку. 26 червня 2019 року на підставі ухвали суду, з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку. 28 жовтня 2019 року, ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надала заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримую та наполягає на їх задоволенні, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник третьої особи - виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та винести законне рішення за умови доведеності усіх обставин справи. Третя особа, [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, але в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заперечення та відзив до суду не надали, будь-яких заяв та клопотань не надходило. Разом з цим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач [PERSON] була викликана в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України із опублікуванням оголошення, яке відбулося - 07.11.2019, та вважається повідомленою про час і місце розгляду справи. У зв`язку з чим, зі згоди представника позивач, судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідачів відповідно до ст.ст. 279-281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 31.08.2004, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Журавльовою І.В. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" від 29.09.2004 (зареєстровано в реєстрі за №1461), позивачу належить трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 9, 11-12). В зазначеній квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради (а.с. 13). Відповідно до акту обстеження квартири у житловому приміщенні по факту проживання, складеного зі слів сусідів [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), посвідченим майстром (техніком) дільниці ТОВ "Дивобуд" та затвердженим директором ТОВ "Дивобуд" Рудником Л.Б. від 16.10.2018, гр. [PERSON] та гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично не проживають з 2012 року. (а.с. 16). Зазначене також підтверджується актами мешканців житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 17-20). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.(ст. 72 ЖК УРСР) Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. Із врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у житлову приміщенні відповідачів за відсутності для того передбачених законом підстав, є перешкодою у користуванні позивачем зазначеною квартирою. Так, як відповідачі порушують права позивача, позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що зняття з реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] не потребує судового захисту, так як є похідним від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідачів з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору при звернені з даним позовом до суду, тому з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved