Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулися до суду з вказаним вище позовом до начальника Відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», начальника державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» [PERSON] про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди. Посилалися на те, що 26.08.2015 року за її заявою начальником [PERSON] були скликані збори трудового колективу Пасажирського вагонного депо Чернівці щодо взяття її на поруки. Під час зазначених зборів начальник Відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» [PERSON] поширив стосовно неї неправдиву інформацію, а саме, що вона не була на особистому прийомі у начальника Львівської залізниці [PERSON] Зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки вона 17.08.2015 року була на особистому прийомі у [PERSON] Тому вважає, що начальник Відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» [PERSON] на зборах 26.08.2015 року поширив стосовно неї неправдиву інформацію, чим осоромив її перед трудовим колективом. Також позивач зазначила, що начальник Відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» [PERSON] поширив на зборах неправдиву інформацію стосовно того, що провідник [PERSON] працював разом із нею, що не відповідає дійсності. Вважає, що таким чином відповідач поширив про неї неправдиві відомості, які принижують її честь, гідність та ділову репутацію, внаслідок чого їй було заподіяно значної моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 1000 гривень. Завдана моральна шкода полягає в приниженні її честі та гідності, психологічних переживаннях, які вона відчуває у зв'язку з неправомірними діями стосовно неї, в порушенні її нормальних життєвих зв'язків між знайомими та представниками Уряду України, до яких вона постійно звертається. Просила зобов'язати начальника Відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» [PERSON] за поширені неправдиві факти у протоколі зборів трудового колективу вибачитися перед нею та стягнути з відповідачів на її користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди кошти у розмірі 1000 гривень. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Представник відповідача Відокремленого структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача начальника Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов [PERSON] про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Положеннями ст.ст.297, 299 ЦК України закріплено право фізичної особи на повагу до її гідності, честі та ділової репутації, які є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, і права на недоторканність честі, гідності та ділової репутації належить позивачеві. Зокрема, до спеціальних способів захисту відносяться і спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 Цивільного кодексу України). Так, судом встановлено, що 26.08.2015 року відбулися збори трудового колективу пасажирського вагонного депо Чернівці щодо звернення [PERSON] З дослідженої у судовому засіданні копії протоколу зборів трудового колективу від 26.08.2015 року видно, що під час зборів були присутні працівники Відокремленого структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці», в тому числі [PERSON], а також на збори була запрошена позивач [PERSON] (а.с.67). Під час зборів [PERSON] повідомив, що 17.08.2015 року на адресу ДГТО «Львівська залізниця» надійшла заява [PERSON] щодо проведення повторних зборів трудового колективу депо Чернівці щодо взяття останньої на поруки за її присутності. Будь-яких висловів щодо перебування чи не перебування [PERSON] на особистому прийомі у начальника Львівської залізниці [PERSON], а також з приводу того, що позивач працювала з [PERSON], які б допустив [PERSON], в протоколі зборів від 26.08.2015 року не відображено. Як було встановлено судом, позивач вважає, що Начальник Відокремленого структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] поширив про неї неправдиву інформацію, чим принизив її честь та гідність, оскільки повідомив, що вона не була на особистому прийомі у начальника Львівської залізниці [PERSON] та працювала з [PERSON] Разом з тим, чинне законодавство не містить визначення поняття честі та гідності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При вирішенні даного спору суд зауважує, що необхідною умовою для задоволення позову є встановлення судом юридичного складу правопорушення, що являє собою сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Аналізуючи наведені позивачем конкретні факти порушення її права на недоторканність честі та гідності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачем було поширено відносно нею будь-яку недостовірну інформацію. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушують їх прав. Згідно зі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України "Про пресу", ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Ознайомившись із доводами позивача щодо поширення відносно неї спірної інформації, що не було доведено у судовому засіданні, суд зауважує, що навіть зазначена [PERSON] інформація не містить відомостей, що принижують честь та гідність позивача з точки зору законів, моралі та звичаїв і можуть бути об'єктом моральної оцінки членів суспільства. Крім того, суд при вирішенні даного спору керується нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також роз'ясненнями наданими Європейським судом з прав людини. Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року, яке набрало статусу остаточного 19.12.2012 року, ухваленого у справі «Мирський проти України», було встановлено порушення ст.10 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги парламентаризму, толерантності та відкритості думок, без яких немає «демократичного суспільства». Як передбачено статтею 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні тлумачитись чітко, а потреба в будь-яких обмеженнях має бути переконливо встановлена. Суд нагадує, що наявність фактів може бути продемонстрована, у той час як достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночного судження виконати неможливо, і така вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Враховуючи те, що судом не було встановлено порушення прав позивача, а тому підстави для покладення на відповідачів обов'язку відшкодувати моральну шкоду [PERSON] відсутні. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до начальника Відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Чернівці» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», начальника державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» [PERSON] про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed