Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом про визначення розміру часток у спільній сумісній власності, покликаючись на те, що квартира №104 на вул.Керамічній, 4 у м.Львові належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачам відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру №233796 від 23.04.2007 року; оригінал свідоцтва є в одному примірнику та знаходиться у відповідачів, а позивач не має документа, який би засвідчував її право власності на вищезгадану квартиру; відповідачі відмовляються в позасудовому порядку укласти угоду про визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру; до початку розгляду справи по суті позивач подала суду нову редакцію свого позову про поділ майна, що є у спільній сумісній власності спірної квартири шляхом визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності на цю квартиру. Просить позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та надав аналогічні пояснення, викладеним в останній редакції позовної заяви, та просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, мотивуючи відсутністю предмету спору, та тим, що відповідачі планують подати до суду зустрічний позов про припинення права власності позивача на частку у квартирі. Просить у позові відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, та подали клопотання про відкладення слухання справи у звязку із тим, що вони не ознайомились із заявою позивача про зміну предмету позову. Суд вважає, що повторні заяви відповідачів про відкладення розгляду справи дає підстави для висновку про зловживання правами сторони та спрямована на затягування розгляду вищезгаданої справи; відповідачами не наведено належних доказів про неможливість ознайомлення ними до початку судового розгляду справи із змістом заяви позивача про зміну предмету позову, однак таку судом було направлено разом із повістками на судове засідання, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру №233796 від 23.04.2007 року у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) Маряни Григорівни знаходиться квартира №104 загальною площею 63,2 кв.м. на вул.Керамічній, 4 у м.Львові, площа підвалу 1,0 кв.м. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №43372940 від 07.09.2015 р. було зареєстровано 14.06.2007 року право приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру №104 на вул.Керамічній, 4 у м.Львові на підставі свідоцтва про право власності №233796 від 23.04.2007 року, виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом №81-Ж-Ф. Визначити добровільно свою частку у спірному майні позивач не може, так як відповідачі ухиляються від вирішення даного питання в позасудовому порядку шляхом укладення договору про виділення часток у спільній сумісній власності на квартиру, про що було надано позивачем заява-пропозиція від 01.03.2015р., направлена відповідачам рекомендованим листом, що засвідчено квитанцією ЛД УППЗ «Укрпошта» від 19.03.2015 р., а тому суд вважає, що права та інтереси позивача є порушеними та такими, що підлягають захисту в суді. Неодноразова неявка відповідачів в судове засідання, подання ними заяв про відкладення розгляду справи та заперечення представника одного із відповідачів проти задоволення позову додатково засвідчують про небажання відповідачів визначити позивачеві її частку у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Згідно з ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки їх майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до п.17 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство"); спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна; частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищезазначене та те, що спірна квартира є у спільній сумісній власності сторін, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, при цьому сторони укласти договір щодо визначення часток у добровільному порядку не можуть, позивачем подано в остаточній редакції позов про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, а тому суд приходить до висновку, що такий позов підставний та його слід задовольнити. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору по 81,20 гривень з кожного.

Outcome: approved