Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором № KRXRRX10970635, посилаючись на те, що 24.01.2007 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит на загальну суму 7700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Оскільки боржник належним чином не виконує свої зобов'язання по кредитному договору, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 07.03.2013р. становить 84894,93 грн. та судові витрати у справі. Заочним рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 05.08.2013 року позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі/а.с.35,36/. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 22.10.2013 року заочне рішення скасовано та призначено до розгляду у загальному порядку/а.с.53/. Розпорядженням керівника апарату Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 16.12.2013 року, у зв'язку з закінченням повноважень судді Валуєвої В.Г. для подальшого розгляду справи, вищеназвану цивільну справу передано для розгляду судді Чайкіній О.В. /а.с.61/. Представник позивача Ваніна Т.С. (довіреність №2070-К-О від 26.06.2014 року) /а.с.74/ в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, скориставшись правом представництва відповідно до ст. 38 ЦПК України. У своєму відзиві на позовну заяву від 11.06.2013 року просила суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу у позові з підстав пропущення строку позовної давності /а.с.23/. Представник відповідача [PERSON] ( довіреність 77 АБ 0435077 від 16.08.2013 року, посвідчена нотаріусом м.Москва, дійсна до 16.08.2016 року) /а.с.50/ в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглядати справу за його відсутності. У наданій ним до суду заяві просив зменшити розмір неустойки за прострочку виконання відповідачем грошового зобов'язання до суми фактичних збитків банку - 6237,59 грн. /а.с. /64, 65, 70/. З урахуванням наданих заяв представником позивача, відповідачем та її представником, суд розглядає справу на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, надану до суду відповідачем заяву про застосування позовної давності, представлені стороною позивача докази в їх сукупності, доводи позовної заяви, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 10,11,57,58,60 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, у судовому засіданні 11.02.2014р. суд роз"яснив представникам сторін їх права та обов"язки щодо доказування тих обставин, якими вони обгрунтувають свої вимоги та заперечення. З метою повного та всебічного розгляду справи стороні позивача запропоновано надати до суду детальний розрахунок відсотків, докази отримання кредитних коштів відповідачем, читаєму копію заяви позичальника, умови надання споживчого кредиту, про які йдеться у заяві позичальника, довідку про кількість сплачених відповідачем коштів в рахунок отримання кредиту із зазначенням дат і періодів сплати. Після перерви у судовому засіданні представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи спір між сторонами по суті, суд зазначає наступне. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно з ст.ст. 526, 530, 599 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним. Зі змісту статей 626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст. 628 ЦК України. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що 24.01.2007 року між сторонами у справі укладено заяву № KRXRRX10970635 , відповідно до змісту якої Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 7700 грн. на строк 24 місяці з 24.01.2007р. по 23.01.2009включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0%, на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 169,40грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 700,00грн. в обмін на зобов"язання Позичальника з поверненням кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця, в період сплати за який приймається період з "21" по "26" число кожного місяця, Позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 532,47 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії та згідно з умовами /а.с.4 зворот/. На виконання умов представленого договору, оформленого у вигляді заяви, позивач надав відповідачу кредит у сумі 7700,00 грн., що стороною відповідача не спростовується. Згідно з заяви, при порушенні Позичальником зобов"язань із погашення кредиту, Позичальник сплачує банку відсотки за користування Кредитом в розмірі 10,1% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості /а.с. 4, зворот/. У порушення вищевказаних норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконувала, у зв"язку з чим мало місце порушення зобов"язань. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки. Відповідачем не заперечується порушення строків сплати заборгованості за укладеною угодою про надання кредиту. Разом з тим, відповідачем подана заява про застосування позовної давності, оскільки банк дізнався про порушення своїх прав у 2007 році, та протягом 6-ти років не вживав заходів щодо стягнення заборгованості, у зв"язку з чим [PERSON] просить суд відмовити у позові з підстав пропусу позовної давності /а.с. 23/. Суд вважає, що заява про застосування позовної давності підлягає заловоленню виходячи з наступного. Так, наведений у заяві порядок та строки погашення кредиту містить суму рекомендованого щомісячного платежу й розрахований на погашення заборгованості за Кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії та інших платежів. Строк дії договору до 23.01.2009року включно /а.с. 4, зворот/. Додаткових положень щодо строку виконання кредитного зобов'язання до умов укладеної заяви не внесено. Суд не приймає у якості належного та допустимого доказу надані позивачем "Условия и правила предоставления банковских услуг", оскільки зазначені умови складані у 2009року ПАТ КБ "ПриватБанк", який діяв на підставі ліцензії НБУ № 22 від 27.09.2009р. , тобто через 2,5роки після надання кредиту /а.с. 5-14/. Таким чином, надані до позову умови і правила надання банківських послуг на підставі ст. 58-59 ЦПК України є неналежними та недопустимими доказами у справі, оскільки не стосуються предмету спору, на те містять інформації щодо предмету доказування. При цьому, позивачем всупереч ст. 10, 60 ЦПК УКраїни не надано належних та допустимих доказів, зокрема умов надання споживчого кредиту, що діяли на момент укладання заяви про видачу кредиту, та з якими ознайомлено Відповідача, та які містять підпис відповідача про ознайомлення з їх змістом. Як вбачається з представленого банком розрахунку, відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав і станом на 07.03.2013 року має заборгованість за кредитом в сумі 84984,93 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 6237,59 грн.; заборгованість по процентам за користуванням кредиту - 20671,69 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 3210,69 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 50256,36 грн.; штраф (фіксова частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна складова) - 4018,81 грн. /а.с.3/. Згідно умов заяви позичальника відповідачці надано кредит строком на 24 місяці з 24.01.2007 року по 23.01.2009 року (а.с. 4 зворот). З розрахунку заборгованості вбачається, що останні платежі відповідачем здійснено: 21.06.2007 року у сумі 68,39грн. - погашення процентів, 07.06.2007р. в сумі 123,73грн. - сплата пені, 30.01.2008р. в сумі 7,91грн. - отримана комісія. /а.с.3/. Таким чином, Позивач, враховуючи встановлений порядок та строки розрахунку за отримані кредитні кошти, дізнався про порушення своїх прав по кожному платежу: щодо процентів з 27.07.2007р. (наступний день, що слідує за днем, встановленим для сплати чергового платежу); щодо комісії - з 27.02.2008року (наступний день, що слідує за днем, встановленим для сплати чергового платежу згідно з заяви), в цілому по договору - 24.01.2009р. (наступний день, що слідує за останнім днем, визначеним для погашення заборгованості) Відповідно до положень ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд зобов'язаний з'ясувати всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема вирішити питання про те, чи є фактичні дані, які пов'язані із пропуском строку позовної давності, чи заявлено про це стороною у справі та чи є такі причини пропуску самостійною підставою відмови у позові (за відсутності обставин, які свідчать про їх поважність, та за обґрунтованості позовних вимог). Пунктом 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (зі змінами від судам 07.02.2014 року) судам роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (постанова Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи у суді першої інстанції. Як вже зазначалось, відповідачем [PERSON] 11.06.2013 року подано до суду заяву про застосування позовної давності, відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України /а.с. 23/.. Позивач заяву про поновлення строку позовної давності при зверненні до суду з позовною заявою не подавав. В процесі розгляду справи позивачем не представлено доказів сплати існуючої заборгованості відповідачем за кожним платежем окремо, починаючи з липня 2007 року, а так само і після закінчення встановленого строку для погашення заборгованості - з 24.01.2009р. і по день подання позову - 20.03.2013р., тобто доказів переривання перебігу позовної давності діями відповідача, так само і доказів поважності пропуску позовної давності, чи вчинення дій, які свідчать про вчинення позивачем дій, направлених на погашення заборгованості до спливу позовної давності /а.с. 2/. Представлені докази не містять домовленості сторін щодо продовження встановлених законом строків позовної давності, оформлених належним чином, з підписом позичальника та банку, та які відповідають вимогам допустимості та належності доказів. Частиною 5 статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За вищеназваною заявою № KRXRRX10970635 від 24.01.2007р. (договором) перебіг позовної давності починається з 24.01.2009 року (кінцевий строк погашення кредиту, відсотків, інших платежів) та закінчується, відповідно до ст.257 ЦК України, 24.01.2012 року. Позовну заяву подано до суду 20.03.2013 року, тобто з порушенням строку позовної давності. Суд не бере до увагу заяву представника позивача [PERSON] про зменшення розміру неустойки, оскільки підстав для задоволення позову не вбачається у зв"язку з пропуском строків позовної давності та не доведеності позивачем поважності їх пропуску, переривання, зупинення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тому суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог. У зв"язку з відсутністю підстав для задоволення позову, суд не вирішує питання про судові витрати.

Outcome: dismissed