Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 січня 1981 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці 30 березня 2011 року. За час спільного життя подружжя нажило наступне спільне майно: холодильник «Мінськ-Атлант» - 9500,00 грн., холодильник «Еlin» - 7500,00 грн., мікрохвильова піч - 2800,00 грн., пральна машина-автомат - 8000,00 грн., пральна машина «Малютка» - 1000,00 грн., електрочайник «Tefal» три штуки по 800,00 грн., обігрівачі закриті (масляні) три штуки по 1200,00 грн., обігрівач газовий - 2700,00 грн., пилосос «Sanio» - 2000,00 грн., кухонний комбайн - 800,00 грн., електрокавоварка «Tefal» - 800,00 грн., люстри сім штук - 12 000,00 грн., телевізор «Sanio» - 800,00 грн., термоси металеві (0,5 л) три штуки по 570,00 грн., термоси скляні (1,0 л.) три штуки по 140,00 грн., термоси скляні (2,5 л.) два штуки по 250,00 грн., набір посуду - 5000,00 грн., відеомагнітофон «Sony» 1995 року випуску - 250,00 грн., набір меблів для кімнати (дві шафи для одягу та речей, журнальний стіл, два крісла, диван-ліжко, шафа для посуду, шафа-бар, стіл гостинний розкладний - виробництво Румунія) - 35 000,00 грн., набір меблів кухонних (стіл звичайний, шафа-пенал, чотири антресолі, дві тумби із робочими поверхнями та для миття посуду, газова влита) - 10 000,00 грн., набір меблів для спальні «Альбіна» (виробництво Бердичівської мебельної фабрики) п'ять предметів - 15 000,00 грн., набір меблів вітальні (шафи та антресолі) - 16 200,00 грн., ліжко двоспальне - 3 000,00 грн., стілець до комп'ютерного столу - 1250,00 грн., сейф металевий - 1200,00 грн., бібліотека домашня у кількості 1 000 книг - 10 000,00 грн., картина «Лісовий пейзаж» - 500,00 грн., прилад для зарядки акумулятора - 750,00 грн., електропомпа «Японія» - 1050,00 грн., механічний насос - 300,00 грн., набір інструментів універсальний для ремонту автомобіля - 1500,00 грн., каністри металеві ємкістю на 20 л чотири штуки по 200,00 грн., бампер ВАЗ 2106 - 1000,00 грн., люк вентиляційний автомобільний 1 штука - 2730,00 грн., прийомна труба-резонатор ВАЗ2106 - 300,00 грн., трос пломбувальний 1 штука - 999,00 грн., речі для полювання та рибальства (гумові чоботи, три спінінги, шкіряне галіфе, куртка захисного зеленого кольору, дві вудки для рибальства, мангал металевий з нержавіючої сталі на вісім шампурів) - 8 000,00 грн. Загальна сума майна становить 171 359,00 грн. Вказане майно набуте під час шлюбу та, у відповідності до вимог статті 60 СК України, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач зазначає, що він з 23 вересня 2011 року жодного разу не був у квартирі [ADDRESS], у якій вони проживали спільно, та у якій знаходиться все нажите спільно майно. Тривалий час між сторонами у судовому порядку вирішувались спори щодо порядку користування квартирою. Проте, це не може слугувати початком перебігу позовної давності для поділу майна подружжя, оскільки квартира не була об'єктом спільного майна подружжя, а будучи приватизованою, належала усім членам сім'ї на праві спільної часткової власності по ? частки за кожним. Рішенням судів право власності позивача на ? частку квартири було припинено. Відповідачем квартира продана. Перераховані речі, які підлягають поділу та знаходились у квартирі, знаходяться у відповідача. Крім того, у [PERSON] залишилась його весільна обручка вартістю 7 000,00 грн. та нагрудний знак (ромб) про закінчення ним Вінницького медичного університету, які є його особистою приватною власністю. Оскільки відповідач в добровільному порядку провести поділ майна не бажає, тому [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив: 1. Здійснити між ним та відповідачем розподіл спільного майна подружжя. Виділити в натурі та визнати за позивачем право власності на: холодильник «Мінськ-Атлант» - 9500,00 грн., пральну машину «Малютка» -1000,00 грн., електрочайник «Tefal» три штуки по 800,00 грн. - 2400,00 грн., обігрівачі закриті (масляні) три штуки по 1200,00 грн. - 3600,00 грн.,, обігрівач газовий -2700,00 грн., пилосос «Sanio» - 2000,00 грн., кухонний комбайн - 800,00 грн., електрокавоварку «Tefal» - 800,00 грн., термоси скляні (1,0 л.) три штуки по 140,00 грн. - 420,00 грн., набір меблів для кімнати (дві шафи для одягу та речей, журнальний стіл, два крісла, диван-ліжко, шафа для посуду, шафа-бар, стіл гостинний розкладний - виробництво Румунія) - 35 000,00 грн., стілець до комп'ютерного столу - 1250,00 грн., сейф металевий - 1200,00 грн., бібліотеку домашню у кількості 1 000 книг - 10 000,00 грн., картину «Лісовий пейзаж» - 500,00 грн., прилад для зарядки акумулятора - 750,00 грн., електропомпу «Японія» - 1050,00 грн., механічний насос - 300,00 грн., набір інструментів універсальний для ремонту автомобіля - 1500,00 грн., каністри металеві ємкістю на 20 л чотири штуки по 200,00 грн. - 800,00 грн., бампер ВАЗ 2106 - 1000,00 грн., люк вентиляційний автомобільний 1 штука - 2730,00 грн., прийомну трубу-резонатор ВАЗ 2106 - 300,00 грн., трос пломбувальний 1 штука - 999,00 грн., речі для полювання та рибальства (гумові чоботи, три спінінги, шкіряне галіфе, куртка захисного зеленого кольору, дві вудки для рибальства, мангал металевий з нержавіючої сталі на вісім шампурів) - 8 000,00 грн. На загальну суму 88 599 грн. 2. Зобов'язати [PERSON] повернути йому виділене в натурі майно, а також весільну обручку та нагрудний знак (ромб) про закінчення ним Вінницького медичного університету; 3. Виділити в натурі та визнати за [PERSON] право власності на: холодильник «Еlin» -7500,00 грн., мікрохвильову піч - 2800,00 грн., пральну машину-автомат -8000,00 грн., люстри сім штук - 12 000,00 грн., телевізор «Sanio» - 800,00 грн., термоси металеві (0,5 л) три штуки по 570,00 грн. - 1710,00 грн., термоси скляні (2,5 л.) два штуки по 250,00 грн. - 500,00 грн., набір посуду - 5000,00 грн., відеомагнітофон «Sony» 1995 року випуску - 250,00 грн., набір меблів кухонних (стіл звичайний, шафа-пенал, чотири антресолі, дві тумби із робочими поверхнями та для миття посуду, газова влита) - 10 000,00 грн., набір меблів для спальні «Альбіна» (виробництво Бердичівської мебельної фабрики) п'ять предметів - 15 000,00 грн., набір меблів вітальні (шафи та антресолі) - 16 200,00 грн., ліжко двоспальне - 3 000,00 грн. На загальну суму 82 760,00 грн. Ухвалою суду від 23 березня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та визначено, що справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження. Також відповідачу було запропоновано протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази. На виконання вимог ухвали суду [PERSON] було подано суду відзив (а.с. 27-29), зі змісту якого вбачається, що вона позовні вимоги не визнає, з наступних підстав. Вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в період з 30.01.1981 року по 30.03.2011 року, хоча фактично припинили підтримувати подружні стосунки та вести спільне господарство ще з 2001 року. Спільно придбане майно вони поділили в добровільному порядку. Позивач сам визначив, яке майно йому було необхідне у використанні. Він забрав легковий автомобіль Седан В, 1997 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (який продав у 2008 році та використав кошти у власних інтересах), абсолютно всі автозапчастини, прилади та речі для полювання, та рибальства. У заявлених позовних вимогах позивачем [PERSON] зазначена частина майна, яка взагалі не була їх спільною сумісною власністю, вони ніколи не мали і не користувалися слідуючими предметами побутової техніки: холодильником «Мінськ-Атлант», холодильником «Еlin», пральною машиною «Малютка», трьома електрочайниками «Tefal», обігрівачем газовим, пилососом «Sanio», кухонним комбайном. Також в квартирі було три люстри, а не сім; один металевий термос, а не три; термосів скляних три штуки по 1,0 л. та два штуки по 2,5 л. у них ніколи не було. Також відповідач зазначає, що вони спільно не купували стільця до комп'ютерного столу, сейфу металевого - цих предметів у їх квартирі ніколи не було. Відсутня також бібліотека домашня у кількості 1000 книг. Що стосується набору посуду, який позивач оцінив в 5000 грн., то тих тарілок, чашок, склянок, який вони купували разом уже давно немає. Посуд з роками вийшов з ужитку, побився і [PERSON] купила все нове за власні кошти. Крім того, позивач не вказав, що в гаражі також знаходилася частина посуду (сервізи та інше), складені в ящики, яку він забрав для власного використання. Відносно ліжка двоспального, то воно було подаровано доньці в 2010 році на весілля. Набір кухонних меблів був надзвичайно старий, зношений, тому після розірвання шлюбу, відповідач за особисті кошти придбала нові кухонні меблі. Позивачем в позовних вимогах зазначено вартість майна, яка не відповідає його реальній вартості станом на даний період часу, з врахуванням зносу. Електрочайник, електрокавоварка, телевізор «Sanio», відеомагнітофон «Sony» вже не працюють. Жодної весільної обручки та нагрудного знаку у [PERSON] не залишилось. З 2010 року позивач почав співмешкати з іншою жінкою у її квартирі. Саме з цього періоду він забрав не лише своє особисте майно, але також і автозапчастини і прилади, речі для полювання та рибальства, частину посуду, масляні обігрівачі та інше, які зберігав у гаражі. Разом з тим, відповідач зазначає, що [PERSON] пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Окрім того, [PERSON] окремо подано заяву про застосування спливу позовної давності (а.с. 38). В зв'язку з отриманням відзиву, позивачем було подано суду відповідь на відзив (а.с. 42-43). [PERSON] зазначає, що зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не визнає позов у повному обсязі. Проте, у відзиві зазначає про наявність речей домашнього вжитку, але в меншій кількості. Судячи з п. 3 відзиву, [PERSON] оспорює лише вартість речей не заперечуючи факту їх наявності. В червні 2013 року колишня дружина разом з донькою [PERSON] вивезли належні йому речі до гаражу після продажу квартири та повідомили його про можливість їх забрати в будь-який час. Будучи впевненим у їх цілісності та наявності, позивач не переймався їх станом аж до червня 2016 року, оскільки займався доглядом своєї матері та проживає разом з нею в м. Бар. Натомість коли виникла потреба в особистих речах, колишня дружина та донька відмовилися у наданні доступу до них. Відповідно до законодавства, перебування майна в третьої особи (доньки) не виключає можливість його поділу. Щодо початку перебігу позовної давності, то даний початок слід відраховувати з часу коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Про порушення свого права позивач дізнався лише в червні 2016 року коли звернувся до відповідача та доньки з проханням передати належні йому речі, оскільки до цього часу вважав, що відносно нього спору немає. Посилання відповідача на наявність судових справ з приводу поділу квартири також не можуть бути взяті до уваги. Так, предметом розгляду було стягнення вартості ? частки квартири, яку він набув у власність в процесі приватизації, та просив стягнути в порядку статті 364 ЦК України, а не про поділ майна подружжя. Просив позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Просила відмовити [PERSON] в задоволенні його позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2011 року, справа №2-903/11, позов [PERSON] задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 30.01.1981 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції, актовий запис №190 (а.с. 34). Дане рішення суду набуло законної сили 11.04.2011 року. (а.с. 34) Згідно з частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України (далі - СК України) у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Сторони по справі є батьками [PERSON] та [PERSON]. Зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2010 та серії [NUMBER] від 31.07.2010 вбачається, що їх доньки вийшли заміж та змінили прізвища, зокрема [PERSON] на [PERSON], а [PERSON] на [PERSON] (а.с. 32, 33). Судом також встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3 грудня 2012 року, справа №212/6528/2012, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, встановлення порядку користування власністю, виселення, стягнення моральної шкоди - відмовлено. Зустрічний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності на частку квартири задоволено(а.с. 7-8). При цьому дане рішення було оскаржено в апеляційному порядку. Так, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, вищевказане рішення скасовано та ухвалено нове. В задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено. Припинено право власності [PERSON] на ? частку квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] в рахунок компенсації вартості належної йому на праві приватної власності ? частини квартири [ADDRESS] 100 674 гривні, передавши [PERSON] в рахунок стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] внесені на депозитний рахунок [PERSON] кошти в розмірі 100 674 гривні згідно квитанції № 101904.10.1 від 01.12.2012 року (а.с. 9-12). В подальшому, сторонами неодноразово оскаржувались вищевказані рішення судів та остаточне рішення у даній справі було ухвалено 7 грудня 2016 року. Так, відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2016 року, справа №127/15493/13-ц, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], про стягнення компенсації вартості ? частини майна у спільній сумісній власності та стягнення моральної шкоди, та зустрічний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості ? частки майна у спільній сумісній власності - задоволено частково. Стягнуто в рівних частках з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] ринкову вартість ? частки квартири [ADDRESS], що становить 100 674,00 грн. В іншій частині задоволення позовів - відмовлено (а.с. 108-110). Дане рішення суду набуло законної сили 20.12.2016 року. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина третя статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 68 СК України). Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частин другої та третьої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати час придбання майна, обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, для вирішення спору, який виник між сторонами, суду необхідно з'ясувати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Позивачем [PERSON] в позовній заяві наводиться перелік спільно нажитого майна в період шлюбу з відповідачем. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту придбання майна саме в період шлюбу, вартість майна на час придбання, за чиї кошти воно було придбано та наявність наразі спірного майна у відповідача. Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої, п'ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Виходячи з положень ЦПК, щодо доведення обставин на які посилаються сторони, та аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що позивачем не надано суду жодного письмового доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Щодо пояснень свідків, які були допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача, то суд повідомляє, що їх покази не можуть бути належними доказами у справі, з огляду на таке. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, належними та допустимими доказами щодо придбання майна та його вартості, за умови що інша сторона заперечує такі обставини, можуть бути відповідні розрахункові документи (чеки, квитанції, накладні, платіжні доручення тощо, висновки експертів - щодо ринкової вартості на час розгляду справи), а доказами щодо наявності майна у іншої сторони - акти опису майна. Однак, жодного доказу щодо придбання позивачем та відповідачем в період шлюбу зазначеного в позовній заяві майна, його вартості та перебування на час розгляду справи у відповідача, позивачем не надано та матеріали справи не містять Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили наступне. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з позивачем є колегами по роботі. Свідок заходила в квартиру позивача для привітання [PERSON] з ювілеєм та необхідності підпису документів, коли той хворів. На їх роботі був сейф, в якому зберігалася документація, печатки, чекові книжки. Згодом сейф позивач забрав до себе в гараж. Свідок бачила, що в сейфі знаходилась його обручка. Свідок зазначила, що в квартирі вона бачила меблі, телевізор, холодильник, стенку в кімнаті, в коридорі - книжну стенку з книгами, мікрохвильову піч та меблі кухонні. На які кошти було придбано майно, їй не відомо. Ідентифікувати майно, яке бачила не може, тому не пам'ятає фірми їх виробників. Період придбання речей та їх вартість, свідку не відомі. Зараз їй не відомо, де знаходиться спірне майно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з позивачем є колегами по роботі. Знає позивача як порядного, нормального батька. Зі слів [PERSON] йому стало відомо, що позивач розірвав шлюб. Бував у квартирі під час святкування днів народжень. В квартирі було все: холодильник, мебель, зроблений ремонт, столярка була гарна, не з дуба. Свідок також пояснив, що в гаражі були речі, автозапчастини. Вартість речей, вказаних у позовній заяві, він не пам'ятає. Востаннє був у квартирі позивача на святкуванні його ювілея. Свідку не відомо, яке наразі майно є в наявності. Свідок не пам'ятає чи бачив у гаражі трос пломбувальний. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач доводиться йому товаришем, знайомим, другом, колегою по роботі. Свідок пояснив, що він разом з [PERSON] неодноразово приїжджали до гаража позивача. Одного разу привізши пам'ятник батьку вони побачили, що замки були замінені. В зв'язку з цим викликали міліцію. Приходячи до квартири позивача, вони не могли до неї потрапити, оскільки дружина і донька не пускали. Свідок зазначив, що в гаражі було майно, яке заявлено в позовній заяві. Куди наразі воно зникло, йому не відомо. Позивачу чинився опір в користуванні його майном шляхом зміни замків у квартирі та гаражі. Свідок зазначив, що літом 2011, 2012 року в гаражі все майно перебувало в зібраному стані, тобто було нове. Гараж позивача є дуже великим, тому все майно влізло в гараж. Дане майно знаходилось в гаражі, тому що не можливо було його доставити в квартиру. Щодо бібліотеки з 1000 книг, то вона також знаходилась в гаражі. Зберігалася в ящиках. Коли купувалось та вартість спірного майна, свідку не відомо. Де наразі перебуває спірне майно та чи є воно в наявності, свідку також не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач є його добрим знайомим. В квартирі позивача був під час святкування днів народжень. Про розірвання шлюбу між сторонами свідку відомо. Свідок зазначив, що позивач звертався до нього з проханням перевести речі з бази: холодильник, пилосос, меблі, посуд. [PERSON] повідомив, що гараж був забитий запакованими меблями, а саме два холодильники, телевізори. В квартирі позивача свідок бачив дорогі меблі, дорогі книги, диван, стіл, пральну машину, чайник, кип'ятильник. Квартира була не бідна. В гаражі позивача свідок бачив резонатор, бампер, прийомну трубу, трос пломбувальний, люк на машину. [PERSON] зазначив, що в гаражі перебували його особисті речі на зберіганні, а саме: бампер, прийомна труба, трос пломбувальний, набір головок, люк, резонатор, шарові опори та решта дрібних деталей. Також свідок додав, що він дарував позивачу куртку захисного зеленого кольору. Свідком підтверджено факт заміни замків у гаражі. [PERSON] також бачив в гаражі сейф, в якому містився ромб та обручка. На сьогоднішній день спільно нажитого майна не бачив. Вартість речей, які підлягають поділу між сторонами, свідку не відома, як і хто його купував та за які кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з позивачем є колегами по роботі. Свідку відомо, що шлюб між сторонами розірвано. В квартирі позивача був 2-4 рази. В квартирі знаходилась побутова техніка: холодильник, мікрохвильова піч, стільці, пральна машина, відеомагнітофон, стіл, книги. Свідок з позивачем користувалися сейфом, який востаннє знаходився в гаражі. Позивач показував йому з сейфу золоту обручку. В гаражі позивача свідок був не раз та бачив там багато речей, зокрема компресор, зарядне, побутову техніку, телевізор. Свідок підтвердив той факт, що позивач не міг потрапити в квартиру, тому вони викликали міліцію. [PERSON] пам'ятає, як одного разу вони привезли пам'ятник, проте в гаражі були замки змінені. Свідок не знає вартість спірного майна, коли і ким було куплене, чи є воно зараз в наявності. Також свідок зазначив, що бачив три термоси, холодильники, телевізор, зарядне, компресор, диван, вудки, костюм для полювання. Люстри, бампер - не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивача знає з першого класу, вони колеги по роботі. Свідок не раз був у квартирі позивача, приходив на дні народження. В квартирі були цінні речі, телевізор, холодильник, меблі, одяг, також він дарував цінні книги. Свідок разом з позивачем приходили до його квартири, проте їх не пускали, в результаті чого вони викликали поліцію. Свідку відомо, що в гаражі позивача були змінені замки, в результаті чого [PERSON] не міг потрапити до нього. [PERSON] повідомив, що речі були викинуті з квартири. Де вони зараз знаходяться, йому не відомо. Свідок бачив, що в сейфі знаходилася обручка. Востаннє в квартирі позивача свідок був на 50-річчі позивача. [PERSON] повідомив, що в гаражі було дуже багато речей. Свідку відомо, що одяг, взуття, меблі були викрадені у позивача. На сьогоднішній день не може підтвердити наявність речей вказаних у позовній заяві. Вартість спірного майна, свідку не відома. Отже, заслухавши пояснення всіх свідків, судом встановлено, що жодному з них не відомо про загальний обсяг спільно нажитого майна, наявного майна на час припинення спільного ведення господарства, джерело, вартість і час його придбання, тоді як з'ясування саме даних обставин є обов'язковим під час поділу спільного майна подружжя. Свідками було зазначено про наявність в квартирі деякого майна, проте вони не можуть чітко пояснити, яке майно вони бачили, тобто виробників побутової техніки тощо, що унеможливлює ідентифікацію предметів. Крім того, з пояснень свідка [PERSON] з'ясовано, що в гаражі перебували його особисті речі, які наразі позивачем включено в предмет спору та заявлено вимогу про визнання за ним права власності на них. Підсумовуючи вищевказане, суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин зазначених в позовній заяві, зокрема, щодо придбання майна, його вартості та знаходження наразі у відповідача. Разом з тим, зі змісту відзиву вбачається, що відповідач [PERSON] визнає, що під час шлюбу в них були автозапчастини та прилади, перелічені в позовній заяві, речі для полюванні та рибальства. Дане майно було позивачем забрано під час добровільного поділу майна. Також відповідачем визнається існування трьох люстр, одного металевого термоса, набору посуду, двоспального ліжка, набору кухонних меблів, мікрохвильової печі, пральної машини автомат, електрочайника, обігрівача масляного, електрокавоварки, телевізора «Sanio», відеомагнітофона, набору меблів для кімнати виробництва Республіки Румунія, набору меблів для спальні. Проте, частина даної техніки перебуває в не робочому стані, набір кухонних меблів - зношений, двоспальне ліжко - подароване доньці. Відповідач звертає увагу, що вартість майна, вказана позивачем, не відповідач дійсності, оскільки зазначена без врахування зносу. Існування решти речей, заявлених в позовній заяві, відповідачем не визнається. Суд звертає увагу, що [PERSON] лише визнає факт існування деяких речей, однак не підтверджує, що вони наразі в неї перебувають. Окрім того, відповідач зазначає, що між ними було поділене спільно придбане майно в добровільному порядку, тобто позивачем були забрані речі, які він бажав. На підтвердження своїх пояснень відповідачем надано деякі документи на побутову техніку, а саме технічний паспорт на електром'ясорубку, технічний паспорт на електричну збивачку, сервісний сертифікат на пральну машину «Indesit», інструкцію на мікрохвильову піч «Reinford», технічний паспорт на телевізор марки «Soni» та паспорт на гарнітур меблів для спальні «Альбіна». Щодо технічного паспорту на електром'ясорубку та технічного паспорту на електричну збивачку, то суд не приймає їх до уваги, оскільки дані прилади не вказані в переліку поділу спільного майна подружжя. Відносно сервісного сертифікату на пральну машину «Indesit» та інструкцію на мікрохвильову піч «Reinford», то слід відзначити, що в позовній заяві не вказано марок/виробників даної техніки. В результаті цього суд позбавлений можливості ідентифікувати чи саме цю техніку позивач мав на увазі. Разом з тим, дослідивши документацію на дану техніку, судом встановлено, що вона була придбана після припинення шлюбних стосунків між сторонами. Також відповідачем надано технічний паспорт на телевізор марки «Soni», проте в позовній заяві вказано телевізор «Sаniо», тобто дані телевізори не є ідентичними. Щодо надання відповідачем паспорту на гарнітур меблів для спальні «Альбіна», то даним доказом підтверджується купівля даного гарнітуру, проте не підтверджується існування його на даний час. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони. (Рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., п. 38). Отже, проаналізувавши надані відповідачем письмові докази, суд приходить до висновку, що вони не підтверджують існування даної техніки та меблів на даний час. Крім того, вони не містять вартість даного майна на час купівлі. Слід відзначити, що відповідач заявляла клопотання про допит свідків, проте згодом відмовилась від нього. Суд не приймає до уваги надані позивачем відповіді Ленінського районного та Вінницького відділів УМВС України у Вінницькій області з наступних підстав. Так, з даних відповідей вбачається, що розглядались повідомлення, заяви [PERSON] по факту неправомірних дій з боку колишньої дружини. Проте, вони не містять опис даних неправомірних дій, в результаті чого суд позбавлений можливості переконатися, що вони відносяться до предмета спору. В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.08.2012 року вказано спір про заміну дверей в квартирі та не надання [PERSON] дублікату ключів. Оскільки квартира не є предметом даного спору, то і дані докази не є належними доказами по справі. Зокрема, даними листами не підтверджується/спростовується наявність спірного майна (вказаного позовній заяві) у відповідача. Щодо заяви позивача, адресованої прокурору м. Вінниці, то вона містить відомості з приводу не надання йому ключів від квартири, тобто дана заява не стосується предметів спору, тому не приймається до уваги. Відносно посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] є власником будинку в Житомирській області, то даний будинок не вказаний в переліку спільного майна подружжя, тобто не стосується спору. В зв'язку з цим, відсутні підстави для дослідження даного факту. Суд не приймає до уваги пояснення відповідача, викладені у відзиві, з приводу володіння позивачем автомобілем Седан В, оскільки він не включений до предмета спору. Таким чином, з матеріалів справи неможливо встановити обсяг спільно нажитого майна, наявність його на час припинення спільного ведення господарства, джерело, вартість і час його придбання. Дані обставини є важливими під час поділу майна подружжя. Як уже неодноразово зазначалося позивачем не надано жодного доказу на підтвердження даних обставин та жодних клопотань про витребування доказів, про призначення експертиз, позивачем не заявлялося, тоді як наявність такого права йому неодноразово роз'яснювалося судом. З пояснень свідків, допитаних за клопотання позивача, також неможливо встановити дані обставини. Свідкам не відома інформація ким, коли і за чиї кошти було придбано майно, вказане в позовній заяві, та чи збереглося таке майно на даний час. Що стосується строку позовної давності суд звертає увагу на наступне. Як зазначено вище, відповідачем, з поміж іншого, заявлено про застосування строку позовної давності. Частиною другою статті 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). В постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 Верховний Суд України, проаналізувавши норму частини першої статті 261 ЦК України, дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Зі змісту позовної заяви вбачається, що з 2011 року [PERSON] не був у квартирі, в результаті зміни замків. Також про факт заміни замків у квартирі та гаражі зазначено в заяві (зверненні) позивача до прокуратури м. Вінниці (а.с. 63-65). Тобто саме з 2011 року позивачу чинились перешкоди в користуванні цими приміщенні. Оскільки, як зазначає сам позивач, оспорюване ним майно знаходилось в даних приміщеннях, то суд приходить до висновку, що позивач не міг користуватися майном, яке перебувало в квартирі та гаражі. З огляду на це, суд приходить до висновку, що з 2011 року позивачу було відомо про порушення його права власності (права володіння, користування та розпорядження) речами, які знаходились в даних приміщенням та є предметом даного спору. У відповіді на відзив позивач повідомляє, що про порушення свого права він дізнався лише в червні 2016 року, коли звернувся до відповідача та доньки з проханням передати належні йому речі. Жодних доказів на підтвердження факту звернення до вказаних осіб в червні 2016 року, позивачем не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстав відраховувати перебіг строку позовної давності з червня 2016 року немає. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності, передбачений частиною другою статті 72 СК України, для звернення до суду з даними позовними вимогами. Отже, на момент звернення до суду з даним позовом сплив строк позовної давності, який розпочався з моменту проінформованості позивача про порушення його прав, а саме з 2011 року, коли він звернувся до прокуратури м. Вінниці. Слід зазначити, що в 2012 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, встановлення порядку користування власністю, виселення, стягнення моральної шкоди. Предметом даного спору була квартира сторін. Однак, відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем суду не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи, не встановлено підстав, передбачених законодавством для задоволення позовних вимог. Таким чином, оскільки правомірність заявлених позовних вимог не доведено позивачем, посилання відповідача на пропуск строку позовної давності, в даному випадку, судом до уваги не приймається. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, не знайшли своє підтвердження, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а матеріали справи не містять доказів понесення судових витрат відповідачем, відсутні підстави для їх відшкодуванні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed