Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та свої вимоги мотивує тим, що між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] 18.05.2016 було укладено кредитний договір №200664163201, на підставі якого останній видано кредит у сумі 12700 грн. [PERSON] не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість [PERSON] станом на 22.01.2020 складає 23698,62 грн., з яких: 12622,39 грн. - заборгованість за кредитом; 10675,53 грн. - заборгованість процентами; 401 грн. - заборгованість за комісією. У зв`язку з цим просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 23698,92 грн. Відповідач [PERSON] , якій надсилалась копія позовної заяви з додатками, надіслала до суду відзив на позов в якому заперечувала проти їх задоволення у заявленому розмірі. Дійсно у травні 2016 вона отримала у АТ «ПУМБ» кредитну карту, якою користувалася близько двох років, використовувала кредитні кошти та повертала їх шляхом поповнення карти. Проте, під час видачі їй кредитної карти, АТ «ПУМБ» не ознайомив її з тарифами банку, розміром процентів, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами, розміром штрафних санкцій, за несвоєчасне виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів, порядком їх застосування. Ні заява про приєднання до договору, ні надана позивачем публічна пропозиція не містять розміру процентів, що підлягають сплаті за користування кредитними коштами. З наданих позивачем до суду документів також не вбачається який саме розмір процентів підлягав оплаті нею та який позивач нарахував їй за користування кредитними коштами. Таким чином, оскільки ні підписана нею заява, ні публічна пропозиція банку, не містить розміру процентів, які вона має сплачувати за користування кредитними коштами; публічна пропозиція банку, що міститься в матеріалах справи, не містить її підпису про ознайомлення з нею, то відсутні правові підстави для стягнення з неї процентів. Крім того, вимога позивача про стягнення з неї комісії у сумі 401 грн. також не підлягає задоволенню. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.05.2016 між Публічним Акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та [PERSON] було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, шляхом підписання Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №200664163201. Згідно заяви [PERSON] було надано кредитну карту із встановленим кредитним лімітом у розмірі 5000 грн. (а.с.5). Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ч.ч.1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"). Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75 (далі - Положення), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з п.22 ч.1 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Пропозиції укласти договори (оферта), оскільки Пропозиція укласти договори (оферта) це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду України (постанова від 03.07.2019, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) визначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Зазначений висновок також підтриманий постановою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року по справі №621/74/19 та постанові від 25 вересня 2019 року по справі 490/4626/16-ц. Так, суду позивачем на підтвердження позовних вимог надана роздрукована з сайту банку Публічна пропозиція ПАТ "ПУМБ" на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб: яка містить вказівки на процентну ставку, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів строк дії договору, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю Публічну пропозицію ПАТ "ПУМБ" на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву від 18.05.2016 №20664163201 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ "ПУМБ", а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено і в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "Перший Український Міжнародний Банк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Інший наданий банком документ, а саме Публічна пропозиція на укладення Договору не містять підпису відповідача. Відповідно Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позивач не зазначив: чи погодився відповідач з процентною ставкою за користування кредитним лімітом, розміром мінімального платежу та іншими умовами надання та обслуговування кредитної карти. Також у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо зміни кредитного ліміту по картковому рахунку [PERSON] . А тому враховуючи вищевказане суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] процентів у заявленому позивачем розмірі. Щодо стягнення з [PERSON] комісії у сумі 401 грн. суд зазначає наступне. Як зазначив ВС/КЦС у своїй постанові №695/3474/17 від 27.12.2018, кредитодавцю, відповідно до положень ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь - які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь - яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про стягнення комісії у сумі 401 грн. є такою, що не підлягає задоволенню. Згідно наданого позивачем розрахунку суми простроченої заборгованості [PERSON] за відсотками за користування кредитом та розрахунком суми заборгованості [PERSON] з погашення суми кредиту, з яких вбачається, що за період з 19.05.2016 по 30.12.2019 [PERSON] використано 20197,49 грн., повернуто 17233,61 грн. (а.с. 46-47). Згідно виписки з особового рахунку вбачається, що остання останній раз [PERSON] користувалася картою - 26.06.2018, знімала з карткового рахунку - 300 грн. Після цього, відбувалося лише списання коштів позивачем з її карткового рахунку в рахунок погашення заборгованості з процентів, пені, тощо. Отже, за період з 19.05.2016 по 30.12.2019 [PERSON] використано було 13397,57 грн., повернуто - 17233,61 грн. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №200664163201 від 18.05.2016, оскільки використані відповідачем кошти повернуті позивачеві повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed