Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Радехівської міської ради Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 липня 2014 року помер її чоловік [PERSON]. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входив також житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами № 6 по вулиці Леся Курбаса в місті Радехові Львівської області. Зазначає, що на випадок своєї смерті [PERSON] ані заповіту, ані спадкового договору на будь-яке своє майно не складав. Позивач вказує, що спадщину після смерті свого чоловіка прийняла лише вона - як шляхом постійного проживання на час смерті разом із спадкодавцем, так і шляхом звернення 09 жовтня 2014 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте, нотаріус відмовляється видати свідоцтво про право на спадщину за законом по причині відсутності правовстановлюючих документів на дане нерухоме майно. Просить суд визнати за собою в порядку спадкування після смерті 16 липня 2014 року [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами № 6 по вулиці Леся Курбаса в місті Радехові Львівської області. Позивач до суду не зявилася, хоча була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Відносно задоволення позову не заперечує. За викладених умов, відповідно до ст.169, ч.4 ст.174,ч.2 ст.197 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін та без фіксування судового засідання технічним засобом на підставі наявних в справі доказів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних міркувань. Судом встановлено, що 16 липня 2014 року у місті Львові помер [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть. Позивач та померлий [PERSON] з 04 березня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб. З наявної в матеріалах даної справи копії будівельного паспорта вбачається, що рішенням виконавчого комітету Радехівської міської ради народних депутатів від 10 листопада 1993 року № 229 «Про надання земельної ділянки у безстрокове користування для індивідуального житлового будівництва» було вирішено надати громадянину [PERSON] в безстрокове користування земельну ділянку із земель міської забудови в місті Радехові по вулиці Леся Курбаса № 6 площею 864 квадратних метри для будівництва індивідуального житлового будинку з цокольним поверхом житловою площею 73,4 квадратних метри та загальною площею 101,0 квадратних метри. А також вбачається, що [PERSON] головним архітектором Радехівського району було погоджено проект забудови земельної ділянки за вищезазначеною адресою. Вищенаведені обставини, на думку суду, виключають наявність у такому будівництві ознак самочинного в розумінні статті 376 ЦК України. Та дають можливість набувати таким майном ознак обєкта цивільних прав і, відповідно, права власності на нього можуть входити до складу спадщини. Відповідно до ч.1. ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1,2 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог ч.ч.1,2 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Судом встановлено, що спадкодавець за свого життя особистого розпорядження на випадок своєї смерті у формі заповіту не складав. У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу вимог ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Отже суд приходить до висновку, що за відсутності заповіту спадкодавця спадкування майна спадкодавця здійснюється у даній справі саме за законом. В силу вимог ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу вимог ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В силу вимог ч. 1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла лише позивач шляхом як подання нотаріусу у встановлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини, так і шляхом постійного проживання на час смерті разом із спадкодавцем. Також встановлено, що позивач не була усунена від права на спадкування, та у встановлений строк відмови від прийняття спадщини не заявляла. Відповідно до ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Із тверджень позивача вбачається та не заперечується сторонами, що нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок в силу того, що на спірне нерухоме майно відсутні правовстановлюючі документи. Отже, на думку суду, позивач була єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON]. А тому набула усіх прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, до позивача як до спадкоємця перейшли усі майнові права спадкодавця. В матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірне нерухоме майно спадкодавця було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, на думку суду, це не є перешкодою для задоволення даного позову з огляду на таке. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. свого листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 зазначив, що відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. [PERSON] того, Верховний Суд України у своїй постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12 зазначив, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. У відповідності до ч. 1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Отже, з огляду на те, що на момент виникнення права власності на нерухоме майно за позивачем та спадкодавцем (1990-ті роки) чинне на той час законодавство не передбачало обовязкової реєстрації права власності на нерухоме майно, то, на думку суду, належно від державної реєстрації такого права спірне нерухоме майно належало спадкодавцю та позивачу в рівних частинах з моменту його створення. Оскільки саме момент створення спірного у даній справі нерухомо мого майна, є моментом виникнення права власності на нього. А з моменту прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця таке майно належить позивачу на праві приватної власності в цілому. [PERSON] того, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на майно, оскільки відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину суд розцінює як невизнання за позивачем права на спадкове майно. Таким чином, на думку, суду позивачем правильно обраний такий спосіб захисту свого невизнаного майнового права, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, як визнання права. У відповідності до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Щодо належності відповідача у даній справі суд вважає за необхідне відзначити наступне. Відповідно до абз. абз. 1, 2 п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК ( 435-15 ). Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) ( 435-15 ), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У п. 3.1. листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У п. 3.3 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. При вирішенні питання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб органів, що уповноважені здійснювати державну реєстрацію об'єкта нерухомості, судам слід мати на увазі наступне. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У п. 3.5. листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Отже, системний аналіз вищезазначених розяснень дає суду підстави для правового висновку, що у спадкових справах, а саме, зокрема, у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також у спорах про визнання права власності на спадкове майно належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності ж спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця належними відповідачами у подібній категорії справ є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За обставин відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів прийняття спадщини після смерті спадкодавця будь-яким іншим спадкоємцем суд вважає Радехівську міську раду Львівської області належним відповідачем. А відтак суд не вбачає жодних правових підстав пропонувати позивачу замінити відповідача на належного чи залучити співвідповідача до участі у справі за власною ініціативою. Таким чином суд приходить до переконання, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки позивач належним чином виконала свій процесуальний обовязок довести належними та допустимими доказами усі ті обставини, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог.

Outcome: approved