Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з позовом до [PERSON] та реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області про визнання нерухомого майна об"єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ його. В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнення позивачка зазначила, що на ім'я відповідача виділено земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку, на якій вони збудували будинок з господарським та побутовими будівлями і спорудами, правовстановлюючі документи виготовлені на ім'я колишнього чоловіка. Проте, оскільки майно набуте під час шлюбу, то частки їх в майні є рівними. Просить визнати це майно об"єктом спільної сумісної власності подружжя, так як набуте в період шлюбу за спільні кошти, і визнати за нею право власності на 1/2 будинку з господарським та побутовими будівлями і спорудами та на 1/2 земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS]. Просить скасувати рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник Жємєля В.І. позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві. Просять позов задовольнити повністю. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] і Волков І.М. позов визнали частково, не заперечували, що будинковолодіння за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], частки яких є рівними. Не заперечували проти поділу майна, однак в запереченні вказали на некоректність позовних вимог позивачки. Представник відповідача реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Оласюк М.М. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] в частині скасування рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по [ADDRESS], не визнав, просить відмовити в їх задоволенні. Заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 22 КпШС України (Закону, який діяв на момент виникнення права спільної сумісної власності подружжя) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов"язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.05.1978 року, який рішенням Любешівського районного суду від 27.02.2012 року було розірвано. Під час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] в період з 1984 по 1986 роки побудували житловий будинок з господарським та побутовими будівлями і спорудами, а саме: житловий будинок (А-1), погріб (а), прибудову (а1), ганок (а2), гараж (Б-1, г), вбиральню (В), літню кухню (Г-1), хлів (Д-1), навіс (д), колодязь (Е), огорожа (1), що підтверджується технічним паспортом на забудову індивідуального житлового будинку. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи наведене, будинок з господарським та побутовими будівлями і спорудами по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як майно, набуте під час шлюбу, що визнається відповідачем. Дане будинковолодіння було зареєстровано у реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім"я відповідача, як таке, що належить йому одноособово на праві приватної власності після розірвання шлюбу між сторонами, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23.10.2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з роз"ясненнями в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В силу ст. 355, ч. 3 ст. 372 ЦК України після поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За таких обставин. суд приходить до висновку, що слід виділити у власність [PERSON] 1/2 частини будинковолодіння за адресою: [ADDRESS], яка складається із 1/2 житлового будинку, 1/2 погріба, 1/2 прибудови, 1/2 ганка, 1/2 гаража, 1/2 вбиральні, 1/2 літньої кухні, 1/2 хліва, 1/2 навіса, 1/2 колодязя та 1/2 огорожі. Суд не вирішує питання виділу часток в натурі, оскільки сторони під час розгляду справи з такими вимогами не звертались. Не заслуговують на увагу суду посилання представника відповідача [PERSON] щодо некоректності позовних вимог позивачки в частині поділу майна з виділенням у власність 1/2 житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами чи визнання права власності на 1/2 цього майна, оскільки наведені поняття є аналогічними за змістом та по суті. Крім того, за вказаним домоволодінням закріплена земельна ділянка площею 0,1228 га з цільовим призначенням для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель, власником яких є [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04.03.2009 року та була йому передана в порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Любешівської селищної ради Волинської області № 17/8 від 28.08.2008 року. Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Пункт 18-2 Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" також звертає увагу судів на те, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України зокрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни і до ст. 120 ЗК України, частина 1 якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Отже, законодавством визначено, що з виникненням (переходом) права власності на будівлю чи споруду, до власника переходить право власності на частину земельної ділянки пропорційно його частині у вказаній будівлі чи споруді за ч.4 ст. 120 ЗК України. Згідно з ч. 3 ст. 415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки про перехід права власності на частину земельної ділянки із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у зв'язку із переходом права власності та її реєстрації у розмірі 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Встановлені судом та наведені вище обставини підтверджуються всією сукупністю досліджених доказів, а тому позов підлягає в цій частині до задоволення. Не підлягає до задоволення вимога позивачки в частині скасування рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції у Волинській області, оскільки майно [PERSON] та [PERSON] набуте за час шлюбу, є спільним майном подружжя і відповідно до вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" реєструється за заявою одного з подружжя і вважається спільним майном подружжя. На підставі рішення суду у позивачки та відповідача [PERSON] не буде перешкод у реєстрації частки права власності на спірний об"єкт. Крім того, ухвалою суду від 26.11.2015 року накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 1228 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], які належать [PERSON], а тому в разі часткового задоволення позову підлягає спільне майно подружжя звільненню з-під арешту, що випливає із положень ст.ст. 60, 61, 65, 70, 73 СК України, ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження". Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial