Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

05 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP8530548 від 29.03.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2535 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік. Зобов'язання за договором було забезпечено договором поруки, укладеним між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» від 20.10.2010 року. Відповідачка порушила умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 22.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 43172,39 грн., а саме: 2535 грн. - заборгованість за кредитом, 13000,26 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 25105,11 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2032,02 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 33172,39 грн., судові витрати по справі, витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн., та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 10000 грн. (а.с. 2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 67-68). В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 71-74). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що кредитного договору № DNH4KP8530548 від 29.03.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2 535 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 29.09.2007 року. Зобов'язання за договором № DNH4KP8530548 від 29.03.2006 року було забезпечено договором поруки, укладеним між банком та ПАТ «Акцент-Банк» від 20.10.2010 року. Позивачем заявлено, що відповідачка порушила умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 22.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 43172,39 грн., а саме: 2535 грн. - заборгованість за кредитом, 13000,26 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 25105,11 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2032,02 грн. - штраф (процентна складова). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції, посилаючись на п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п.7 ч. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та виходячи із того, що строк дії кредитного договору № DNH4KP8530548 від 29.03.2006 року закінчився 29.09.2007 року, позовна давність за даним договором сплинула 29.09.2010 року, а позивач звернувся з позовом до суду 05.02.2014 року, тобто з пропуском позовної давності, що на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позову, навіть за відсутності заяви щодо застосування строку позовної давності. Однак, з вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія судів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про часткове їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви позичальника, [PERSON] отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 2 535 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 29.09.2007 року та її зобов'язання були забезпечені укладеним банком з поручителем Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, однак свої зобов'язання за цим договором відповідачі не виконують і станом на 22.10.2013 року виникла заборгованість, яка згідно розрахунку позивача становить 43172,39 грн., а саме: 2535 грн. - заборгованість за кредитом, 13000,26 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 25105,11 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2032,02 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5). За змістом ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що відповідачами не заявлялося про застосування позовної давності, а тому судом було безпідставно її застосовано та з цих підстав відмовлено в позові, в тому числі й до поручителя. При ухваленні нового рішення апеляційний суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, щодо невизнання «Умов та правил надання банківських послуг» складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані «Умови…» не містять підпису позичальника, та не має доказів, які б підтверджували, що саме ці «Умови…» розумів позичальник, підписуючи відповідну заяву, в якій зазначено, що він з ними ознайомлений. За таких обставин апеляційний суд виходить зі змісту позовних вимог та з наявних в самій заяві про видачу кредитних коштів умов кредитування, а саме: розміру кредитування, розміру процентної ставки, розміру винагороди за користування кредитом, та враховує межі заявлених позовних вимог та розрахунок заборгованості щодо її розміру за кредитом та за процентами. Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів, то колегія суддів виходить із того, що вони не передбачені в заяві про видачу кредитних коштів, а тому вимоги щодо їх стягнення не підлягають задоволенню. Отже, з урахуванням умов заяви позичальника та меж заявлених позовних вимог, стягненню на користь позивача підлягає заборгованість в сумі 15 535,26 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 2 535,00 грн., заборгованість по відсоткам - 13 000, 26 грн. Зазначена сума заборгованості підлягає стягненню лише з відповідача [PERSON], оскільки враховуючи п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходячи зі змісту ч.4 ст. 559 ЦК України, та з урахуванням строку дії кредитного договору (до 29.09.2007 року), порука поручителя припинена і колегія суддів вважає, що позовні вимоги до поручителя з зазначених підстав задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення витрат на оплату правової допомоги, то колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано, згідно вимог ст. 57 ЦПК України, відповідного розрахунку, який би підтверджував, які саме фактичні витрати понесені стороною на надання правової допомоги та хто саме надавав таку допомогу. Крім того, колегія суддів враховує, що позивач є юридичною особою, яка має свій департамент правового забезпечення, працівники якого наділені відповідними повноваженнями. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір, підлягає стягненню на його користь, відповідно до суми задоволених позовних вимог, та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial