Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, який складається з заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано платіжну картку з кредитним лімітом, встановленим банком, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідач повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній місяць, сплачувати суму процентів, нарахованих за користування кредитними коштами. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та штрафів. У звязку з зазначеним, згідно уточнених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 89579,84 грн. та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" , заборгованість за кредитним договором від 01 серпня 2006 року, яка утворилась станом на 14 листопада 2014 року у сумі 47197 (сорок сім тисяч сто девяносто сім) грн. 96 коп., яка складається з: 23598,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 23598,98 грн. пеня. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом встановлено, що 01 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, який складається з заяви позичальника №DNH4K89991378 та Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт). Згідно умов зазначеного договору банк надав відповідачу строковий кредит у сумі 27700,74 грн. строком на 36 місяців, зі сплатою 2,09% на місяць. Відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту, процентів, комісію шляхом сплати щомісячного платежу у сумі 1087,67 грн. /а.с.6-10/. Відповідно до п.4.2 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), у разі порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування. Заочним рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2011 року з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним договором у сумі 101642,18 грн. За період з 22.08.2010 року по 14.11.2014 року за відповідачем утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 89579,84 грн. (вiсiмдесят дев'ять тисяч п'ятсот сiмдесят дев'ять гривень 84 копiйки), з яких: 23598,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - фіксована частина штрафу, 4241,9 грн. - процентна складова штрафу, 61238,96 грн. - заборгованість за пенею. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком /а.с.91-93/. Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змістом кредитного договору, та дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Суд також дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів не ґрунтуються на вимогах закону, тому в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду в частині стягнення заборгованості за процентами та відмови у стягненні штрафів, однак щодо стягнення заборгованості з пені, апеляційний суд зазначає наступне. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Окрім того, ст.616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Заявлений позивачем розмір пені у сумі 61238,96 грн. значно перевищує суму боргу по відсоткам. Лист Павлоградського МР ВДВС ГТУЮ Д/о, щодо відсутності будь-яких стягнень з боржника [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приват Банк" на виконання рішення у справі №2-1148 /а.с.143,144/ не може бути належним доказом по справі, оскільки вказаний лист не містить печатки органу ВДВС, до листа не додано копії документів виконавчого провадження, окрім того, посилання у листі на виконавче провадження № 31733177 відкрите за виконавчим листом № 2-1148 виданого 30.08.2011 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області є необґрунтованими, оскільки заочне рішення від 18 серпня 2011 року було ухвалено Дніпровським районним судом Дніпропетровської області, а тому тільки цей суд міг видати виконавчий лист, згідно ст.368 ЦПК України. Враховуючи не надання банком належних доказів звернення до примусового виконання заочного рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18.08.2011 року та будучи обізнаним, що позичальником не виконується вказане рішення, заборгованість не погашається, банк протягом значного періоду часу не вживав ніяких заходів, що свідчить про те, що своїми діями позивач сприяв збільшенню розміру пені. Із врахуванням цих обставин у справі - розміру збитків та дій банку, апеляційний суд, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, вважає за можливе зменшити нарахований банком розмір пені до 0 грн., та таким чином відмовити у задоволенні позову Банку в цій частині. Відтак, загальна сума заборгованості за кредитним договором за кредитним договором від 01.08.2006\~\~ року, станом на 14.11.2014 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 23598,98 грн. Отже, рішення суду першої інстанції від 24.01.2017 року підлягає скасуванню, в частині частково задоволення позову в частині стягнення пені, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення в цій частині, про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Посилання скарги на пропуск банком строків позовної давності не можуть бути підставою для скасування рішення та відмови у позові, оскільки, позивач звернувся вперше з позовом до відповідача з позовом до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, що підтверджується копією рішення від 18 серпня 2011 року /а.с.4/, у зв'язку з чим було перервано строк позовної давності та перебіг строку позовної давності почався заново. Після ухвалення вказаного рішення, позивач знову звернувся до суду за захистом свого порушеного права у межах п'ятирічного строку позовної давності, який було узгоджено сторонами. У судовому засіданні представник відповідача не заперечував факт укладення договору, його зміст, а також ту обставину, що Умови та правила надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) є складовою частиною укладеного сторонами договору. Крім того, ці обставини були встановлені заочним рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18.08.2011 року і в силу ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи. Решта доводів апеляційної скарги фактично зводяться до особистої переоцінки доказів по справі, всупереч положенням ст.212 ЦПК України, згідно якої виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції та до тлумачення норм матеріального та процесуального права, які на думку апелянта повинні бути підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції цих норм, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Окрім того, за ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позові в цілому, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Виходячи з положень ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки апелянтом, при зверненні з апеляційною скаргою не було сплачено судовий збір, а скаргу задоволено апеляційним судом частково, з сторін на користь держави підлягають стягненню по 757,90 грн. судового збору пропорційно до обсягу задоволених вимог скарги.

Outcome: partial