Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

17 березня 2017р. позивач [PERSON] звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк» про визнання правовідносин припиненими та про зобов`язання вчинити певні дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 липня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нею, як позичальником та ПП [PERSON] - надалі Продавець, було укладено Договір № ZRB0R042150697. Відповідно до п.1.1. Договору Продавець зобов`язується передати Позичальнику у власність наступний товар за актом прийому-передачі: Телевізор Samsung, вартістю 2891,00 гривня, а Позичальник зобов`язується прийняти товар і сплатити Продавцю повну вартість товару. Оплата придбаного Позичальником товару здійснюється в наступному порядку: в день підписання цього договору Позичальник здійснює часткову плату товару, далі по тексту "Аванс", в розмірі 900 гривень. Решта вартості підлягає сплаті за рахунок кредиту, наданого Банком Позичальнику, не пізніше наступного дня після отримання Банком акту прийому-передачі товару Позичальнику за умови надання документів, підтверджуючих оплату Авансу. Відповідно до п.1.2. Договору Банк зобов`язується надати позичальнику строковий кредит на строк по 03.07.2008 року включно в розмірі 1991,00 гривня на наступні цілі: купівля товару, із сплатою відсотків за його користування в розмірі 3,34% в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту і сплатою комісії щомісячно в період сплат в розмірі 0,00% початково в момент надання кредиту в розмірі 0,00%. Відповідно до п.8.1. Договору, цей договір складається у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, і діє з моменту його укладання до повного виконання зобов`язань сторонами. Отже, вищевказаний договір не має строку його закінчення. Позивач вважає, що встановлення в договорі строку у вигляді «до повного виконання позичальником зобов`язання перед банком або до повного виконання взятих на себе зобов`язань» не може розглядатися як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно з цією нормою права, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. А отже можна вважати, що строк дії договору закінчився 03 липня 2008 року, коли закінчується строк кредиту. З огляду на наведені обґрунтування, позивач просить задовольнити позовні вимоги, шляхом визнання правовідносин припиненими та зобов`язати списати заборгованість у розмірі 14220,46 грн. за договором від 03.07.2006р. Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 березня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 05 червня 2020 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не прибули, разом з тим, матеріали справи містять заяву від адвоката Амельченко Д.Д. про підтримання та задоволення позовних вимог з огляду на обґрунтування викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте, матеріали справи містять клопотання про розгляд справи за відсутністю представника. Крім того, наявний відзив на позовну заяву ПАТ КП «ПриватБанк», згідно якого, позовні вимоги не визнані, з огляду на наступне. По-перше, позивач має невиконані грошові зобов`язання перед АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за договором № 2РВ0Я042150697 від 03.07.2006 року. Посилання позивача на те, що рішення Бердянського міськрайонного суду від 07.07.2008 року у справі №2н-850/08 про стягнення з [PERSON] вона виконала у повному обсязі лише 25.12.2013 року не свідчить про припинення зобов`язань за договором № 7РВ0Ш)42150697 від 03.07.2006 року. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 25.12.2013 року розмір невиконаних нею зобов`язань становив 11987 грн. 54 коп. По-друге, щодо вимоги про зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" списати [PERSON] заборгованість у розмірі 14220,46 грн по договору № 2РВ0Я042150697 від 03.07.2006 року. Згідно з підпунктом 159.4.1 пункту 159.4 статті 159 Податкового кодексу України за рахунок створеного страхового резерву банк відшкодовує заборгованість, яка визначена безнадійною відповідно до методики, встановленої Національним банком України. Порядок відшкодування безнадійної заборгованості за рахунок страхових резервів для банків встановлюється Національним банком України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Але законом не передбачено припинення зобов`язання внаслідок списання заборгованості з балансу юридичної особи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, 03.07.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», [PERSON] - надалі Позичальник та ПП [PERSON] - надалі Продавець, було укладено Договір № ZRB0R042150697. Відповідно до п.1.1. Договору Продавець зобов`язується передати Позичальнику у власність наступний товар за актом прийому-передачі: Телевізор Samsung, вартістю 2891,00 гривня, а Позичальник зобов`язується прийняти товар і сплатити Продавцю повну вартість товару. Оплата придбаного Позичальником товару здійснюється в наступному порядку: в день підписання цього договору Позичальник здійснює часткову плату товару, далі по тексту "Аванс", в розмірі 900 гривень. Решта вартості підлягає сплаті за рахунок кредиту, наданого Банком Позичальнику, не пізніше наступного дня після отримання Банком акту прийому-передачі товару Позичальнику за умови надання документів, підтверджуючих оплату Авансу. Відповідно до п.1.2. Договору Банк зобов`язується надати позичальнику строковий кредит на строк по 03.07.2008 року включно в розмірі 1991,00 гривня на наступні цілі: купівля товару, із сплатою відсотків за його користування в розмірі 3,34% в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту і сплатою комісії щомісячно в період сплат в розмірі 0,00% початково в момент надання кредиту в розмірі 0,00%. Відповідно до п.8.1. Договору, цей договір складається у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, і діє з моменту його укладання до повного виконання зобов`язань сторонами. Отже, вищевказаний договір не має строку його закінчення. Однак, встановлення в договорі строку у вигляді «до повного виконання позичальником зобов`язання перед банком або до повного виконання взятих на себе зобов`язань» не може розглядатися як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно з цією нормою права, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. А отже можна вважати, що строк дії договору закінчився 03 липня 2008 року, коли закінчується строк кредиту. Таким чином, умова договору про припинення дії договору після повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, теж обмежується вказаною датою. У разі невизнання кредитором права на припинення зобов`язання за договором, таке право підлягає судовому захисту за позовом, шляхом визнання правовідносин припиненими на підставі п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанови Верховного Суд України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11, від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11). Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251,ч. 2 ст. 252 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язався вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правого зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст.510 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди ( ст.611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений строк. В законодавстві визначають різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст.530,631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Отже, строк дії договору закінчився 03.07.2008 року, а тому відповідно до вищевказаних норм припиняється виконання зобов`язань, в тому числі по нарахуванню відсотків, пені, штрафних санкцій та комісії. Судом встановлено, що 07.07.2008 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було видано Наказ №2н-850/08 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у сумі 1878,52 гривень. 21.08.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 25.12.2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент вчинення виконавчих дій) ВП 39410091. Відповідно п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент вчинення виконавчих дій) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; Позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 02.12.2015 року по справі №6-1707цс15 «перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково». Аналогічні позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-48цс11, від 21 травня 2012 р. у справі № 6-68цс11, від 23 травня 2012 р. у справі № 6-33цс12). Тобто, наказ про стягнення заборгованості, знову ж таки припиняє строк дії договору та виконання зобов`язань по ньому. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, закриття виконавчого провадження підтверджує факт виконання зобов`язання проведеного належним чином. У п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15 - 16,частини другої ст. 118 ЦПК України при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов`язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526, 599 ЦК України. Пункт 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суд першої інстанції у справі №310/9266/13 (№22ц/778/59/15 апеляційне) в повній мірі не врахував та, встановивши, що судовим рішенням з відповідачів заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, дійшов помилкового висновку про дію кредитних правовідносин в подальшому та наявність у банку права на нарахування відсотків та пені. Із ухваленням судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі та договорах поруки, зокрема, не тільки сплата чергових платежів, а і сплата та нарахування відсотків за користування кредитом та пені, разом із тим виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. З огляду на наведене висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову Банку про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором у вигляді процентів та пені, що ґрунтуються на кредитному договорі та договорах поруки, є помилковими. У відповідності до п.9 Постанови Верховного Суду України №5 від 12 липня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснено, що уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказаних вимог в порядку ст.625 ЦК України Банк не заявив, а підстав для нарахування пені, відсотків та штрафних санкцій банк не має. Відповідно до п.2.5. Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.2.6. Проценти на суму неустойки не нараховуються в силу прямої заборони законом такого нарахування (частина друга статті 550 ЦК України), тому що неустойка не є коштами, за користування якими здійснюється нарахування процентів річних згідно із законом. Отже, пеня нарахована банком за більш тривалий строк підлягає списанню. Приймаючи викладене,\~суд \~приходить до\~висновку,\~що строк\~дії договору\~закінчився 03.07.2008\~року,\~після цього\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~509\~ЦК України\~кредитор позбавляється\~право вимагати\~від боржника\~виконання його\~обов`язку,\~в тому\~числі по\~сплаті відсотків,\~штрафних санкцій,\~подальше нарахування\~яких,\~поза межами\~строку дії\~договору не\~здійснюється.\~Виконавче провадження\~було закрито\~в зв`язку\~з фактичним\~та повним його виконання, а тому в порядку ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наявна заборгованість не була нарахована в порядку ст.625 ЦК України, а є відсотками, штрафними санкціями, а тому підлягає списанню в зв`язку з незаконністю її нарахування. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved