Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про визнання права спільної сумісної власності з подальшим визнанням права власності на 1/2 частину спільного майна, стверджуючи, що з грудня 2002 року по жовтень 2010 року вона проживала однією сім'єю з відповідачем, але при цьому шлюбу відповідно до закону не реєстрували. Так, як в 2010 року відповідач почав проживати з іншою жінкою в результаті чого позивач в жовтні 2010 року зі своїми рідними переїхала проживати в іншу місцевість. В період спільного сумісного проживання з відповідачем вони на підставі договору купівлі-продажу ВЕР № 596623 разом придбали житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS]. Вважаючи дане майно спільною сумісною власністю подружжя, позивач крім іншого ще просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за вказаною адресою та встановити факт спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали та попросили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та судовому засіданні. Представник відповідача проти позову заперечував, та пояснив, що відповідач в пошуках роботи приїхав в с. Байрак Диканського району, де став проживати та працювати. Під час роботи в сільськогосподарському підприємстві ПАФ "Подоляка" познайомився з позивачем [PERSON] , яка мала на утриманні двох дітей та став з нею проживати. Спільного господарства у них тривалий час не було . З позивачем [PERSON] він став проживати однією сім'єю лише з 2004 року, а тому вона не має права власності на спірний житловий будинок , який був придбаний за кошти його батька та знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вважає, що перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю не є підставою для визнання спільною власністю будинковолодіння, купленого батьком відповідача, бо у позивача відсутні докази, що це придбання є наслідком спільної праці сторін по справі. При цьому представник позивача просив до позовних вимог позивача щодо визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину спірного майна застосувати строк позовної давності. Вказану вимогу мотивує тим, що позивач [PERSON] безпідставно пропустила строк позовної давності, який розпочався з жовтня 2010 року, коли позивачка та її родина на вимогу відповідача залишила спірне будинковолодіння. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] її представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.2,4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Одночасно з цим, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п.1 Прикінцевих положень СК України, цей кодекс набирає чинності одночасно з набранням Цивільним кодексом України. Згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Таким чином, Сімейний кодекс України розповсюджується на спірні правовідносини лише з січня 2004 року, а до цієї дати ці правовідносини були врегульовані Кодексом про шлюб та сім'ю України. З пояснень позивача, її представника, показань свідків [PERSON], [PERSON], судом встановлено, що в грудні 2002 року сторони по справі познайомилися між собою в с. Байрак Диканського району і стали проживати в одному гуртожитку та працювати у сільськогосподарському підприємстві ПАФ "Подоляка". Під час спільного проживання, сторони 18 червня 2007 року придбали будинковолодіння по [ADDRESS], та стали вести спільне господарство, що стверджується поясненнями свідків і не заперечується представником відповідача та свідком [PERSON] Допитаний в суді свідок [PERSON] вказувала, що вона часто у вказаний період ходила в гості до позивача [PERSON], зустрічала з нею різні свята, при цьому відповідач [PERSON] завжди був за місцем проживання позивачки, поводив себе як господар, а позивач накривала на стіл, готувала їжу. В купленому ними будинку були особисті речі як відповідача так і позивача [PERSON] Крім показів свідків, в судовому засіданні оглянуто фотоматеріали, на яких відповідач та позивач [PERSON] з своїми дітьми та іншими родичами відпочивають разом. Згідно довідок Байрацької сільської ради від 11.11.2013 року сторони по справі проживаючи в [ADDRESS] в 2007 році придбали житловий будинок, в якому разом проживали до жовтня 2010 року. З ними в будинку проживали дочка позивача [PERSON] та її онук [PERSON] При вирішенні спору судом враховуються і та обставина, що окрім наведених вище фактів позивачка та її представник надали суду копію рішення Диканського районного суду від 25 листопада 2013 року, яке не набрало законної сили, з якого вбачається, що відповідач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що на думку представника позивача підтверджує факт спільного проживання вказаних осіб з відповідачем по справі. З пояснень свідка, [PERSON], яка є матір'ю відповідача по справі вбачається, що її син до весни 2010 року проживав в с. Байрак Диканського району з позивачем [PERSON] та її родиною в будинку придбаному на гроші батька відповідача та вели спільне господарство. Після виниклої сварки в 2010 році між сторонами по справі позивачка забрала свої особисті речі з будинку та виїхала з с. Байрак Диканського району, підтвердивши тим самим, що ніяких прав на будинковолодіння по [ADDRESS] вона не має. За змістом п. 5 ч.1 ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суди розглядають вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у разі, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Кодекс про шлюб та сім'ю України не пов'язував виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав у зв'язку із проживанням однією сім'єю, чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином, вимога позивачки про встановлення факту проживання нею з відповідачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу підлягає задоволенню лише у частині періоду з 01 січня 2004 року. Щодо правового режиму майна, придбаного сторонами в період спільного проживання, то суд вважає за можливе застосувати при вирішенні спору положення ст.74 СК України та ст. 368 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Порушення позивачем [PERSON] та її представником питання про встановлення факту проживання однією сім'єю фактично пов'язується з вирішенням спору з права спільної сумісної власності між нею та відповідачем [PERSON] на набуте за час спільного проживання нерухоме майно. Так, відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення гл. 8 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 74 СК). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Факт перебування позивачки [PERSON] у період з січня 2004 року по жовтень 2010 року у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також ведення спільного господарства та наявності єдиного сімейного бюджету судом є доведеним. Наведені вище обставини спростовують доводи відповідача про те, що позивачка є його знайомою, разом вони ніколи не проживали і спільне господарство ніколи не вели. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів, які б підтверджували факт не проживання його та позивачки [PERSON] однією сім'єю. Разом з тим під час розгляду справи представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності, так як вважав, що позивач [PERSON] його пропустила без поважних причин, бо починаючи з жовтня 2010 року, з часу коли вона на вимогу відповідача змушена була припинити проживання у спірному будинковолодінні та переїхати жити в інше місце розуміючи при цьому, що відповідач по справі чинить їй перешкоду в користуванні спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою. Даного факту в судовому засіданні не заперечувала і сама позивач [PERSON] Як вбачається з ч. 2 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Термін позовної давністі в цьому випадку становить три роки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що визначено ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила , що вказано в ч. 1 ст. 261 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові. Позивач [PERSON] дізналася про порушення її права в жовтні 2010 року, з того часу коли на неодноразові вимоги відповідача вона забравши всі свої особисті речі та добровільно покинула будинковолодіння розташоване в [ADDRESS] і стала проживати за іншою адресою і звернулася в суд за захистом своїх прав лише 17 січня 2014 року. Питання в позовній заяві про поновлення строку позовної давності не ставила. Даний факт, в судовому засіданні підтвердила сама позивач [PERSON] та її дочка свідок [PERSON] Дана обставина, також підтверджується наявною в справі ксерокопією довідки виданої Виконкомом Байрацької сільської ради Диканського району Полтавської області від 18.11. 2013 року, де вказано що [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає з жовтня 2010 року. Наведене свідчить, що позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду за межами строків позовної давності та пропустила його без поважних причин , бо більше ніж три роки не зверталася до суду за захистом своїх майнових прав та не ставила питання про його поновлення. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачки в частині визнання придбаного сторонами під час спільного проживання нерухомого майна житлового будинку, що є спільною сумісною власністю та про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна слід відмовити у зв'язку з пропуском позивачем по справі строку позовної давності. Відповідно до ст. 212 ЦПК України при прийнятті рішення суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, довіреність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови. Тому, суд не бере до уваги твердження представника позивача, що судом було порушено його право на дослідження заявлених ним доказів, а саме допит свідків в судовому засіданні виходячи з наступного. Після призначення цивільної справи до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, представником позивача до суду було надіслане клопотання про допит свідків по справі. В призначений день розгляду справи у відкритому судовому засіданні, 27.02.2014 року, в судове засідання з'явилися лише два свідка з п'яти заявлених, які судом були допитані. У зв'язку з неявкою решти свідків, в судовому засіданні було оголошено перерву до 14 год. 30 хв. 13 березня 2014 року. Не зважаючи на тривалий час перерви між судовими засіданнями, заявлені представником позивача свідки повторно, без поважних причин в судове засідання не з'явилися. При цьому представник позивача не навів аргументи, які були необхідні для вирішення судом повторного виклику на допит саме вказаних свідків, і що їм відомо по справі. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За вказаних обставин суд вважає, що заявлене повторне клопотання представника позивача про допит свідків є його спробою затягти розгляд справи по суті та перешкодити винесення законного та обґрунтованого рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed