Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до УМВСУ у Волинській області, прокуратури Волинської області, третя особа: державна казначейська служба України, головне управління Державного казначейства України у Волинській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Свої вимоги мотивує тим, що 20 березня 2012 року слідчим управлінням УМВС України у Волинській області відносно неї було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 149 ч.2 КК України. За наслідками досудового розслідування їй предявлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 28 ч.2, 303 ч.2, 28 ч.2, 303ч.3, 189 ч.1, 149 ч.2 КК України, а справу скеровано до Луцького міськрайонного суду. Вироком Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року її було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст.303 ч.2, 303 ч.3, 189 ч.1 та призначено покарання: за ст. 303 ч.2 у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, за ст. 303 ч.3 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного за правом приватної власності майна, за ст. 189 ч.1 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного за правом приватної власності майна. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду в даній справі залишено без змін. А тому, 04 червня 2013 року з метою приведення вироку до виконання її взяли під варту. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Позивач зазначає, що при цьому виникла ситуація, коли відносно неї існував вирок суду першої інстанції, який не набрав законної сили, проте, її з-під варти звільнено не було, вона продовжувала відбувати покарання у виправній установі, присуджене вироком Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року і була звільнена з-під варти лише 07 лютого 2014 року, коли була етапована з виправної установи до СІЗО м. Луцька у звязку з розглядом апеляційним судом Волинської області її справи. Таким чином, вона перебувала під вартою з 04 червня 2013 року по 07 лютого 2013 року (248 днів), з яких з 21 листопада 2013 року по 07 лютого 2014 року без будь-яких для цього законних підстав. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2014 року скасовано вирок Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року, а справу направлено на новий розгляд в Любомльський районний суд Волинської області. Вироком Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року її визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст28, ч.2 ст.303 (в редакції 2001 року), ч.1 ст189 КК України та призначено їй покарання, відповідно, 2 роки 6 місяців позбавлення волі та 3 роки позбавлення волі. В звязку із закінченням строків давності від відбування покарання її звільнено. Вважає, що притягнення її до кримінальної відповідальності і тримання під вартою є незаконними, а тому вона має право на відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди. Просить визнати дії відповідачів незаконноми та такими, що призвели до спричинення їй майнової (матеріальної) шкоди; відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України завдану їй майнову та моральну шкоду, зобовязавши Державну казначейську службу України виплатити [PERSON] з рахунку державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень як майнову (матеріальну) та моральну шкоду, спричинену органами дізнання та досудового розслідування, за незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності у розмірах відповідно 149072 грн. та 3000000 грн., а всього на загальну суму 3149072 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимови в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] Волинської області [PERSON] позов заперечувала з підстав, наведених в письмових запереченнях, просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідача УМВС України у Волинській області [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила в позові відмовити з підстав, наведених в письмових запереченнях. Представник третьої особи Головного управління Державного казначейства України у Волинській області [PERSON] в судовому засіданні позов заперечувала з підстав зазначених в письмових запереченнях, просила в позові відмовити. Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, попередньо подавши письмові заперечення на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів та третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно до ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідност.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року [PERSON] засуджено за ч.2 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 року і 6 місяців; за ч.3 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного засудженій; за ч. 1 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строку на 2 роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів [PERSON] остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного засудженій. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року касаційні скарги захисників [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року щодо [PERSON] направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області вирок Луцького міськрайанного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року щодо [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в Любомльський районний суд Волинської області. Судом встановлено, що вироком Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст28, ч.2 ст.303 (в редакції 2001 року), ч.1 ст189 КК України та призначено їй покарання, відповідно, 2 роки 6 місяців позбавлення волі та 3 роки позбавлення волі. На підставі ч.5 ст. 74, п.3 ч.1 ст.49 КК України [PERSON] звільнено від призначеного їй покарання у звязку із закінченням строків давності. Зазначеним вироком [PERSON] визнана невинуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст149, ч.3 ст.303 КК України (в редакції 2006 року), та за цими статтями її виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2014 року вирок Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року щодо [PERSON] та [PERSON] залишений без змін, а апеляційні скарги прокурора та захисників засуджених без задоволення. Аналіз наведених судових рішень свідчить, що [PERSON] обґрунтовано засуджена за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.2 ст.303, ч.1 ст.189 КК України. Таким чином, викладені у позовній заяві [PERSON] доводи щодо відсутності підстав для порушення кримінальної справи відносно неї не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки не відповідають дійсності. Разом з тим, вирок Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року, яким засуджено [PERSON], є обвинувальним. Застосований судом інститут звільнення від покарання засуджених, передбачений ст. 49 КК України (строки давності) є нереабілітуючою підставою і не може слугувати підставою для визнання незаконними дій органів досудового розслідування, прокурора чи суду. З дослідженої в судовому засіданні кримінальної справи №163/835/14-к про обвинувачення [PERSON] та [PERSON] вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2014 року [PERSON] звільнено з-під варти негайно, залишено їй раніше обраний запобіжний захід підписку про невиїзд з постійного місця проживання. Крім того, встановлено, що ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року і направлено справу на новий апеляційний розгляд. Тому вирок, яким засуджена [PERSON] не набрав законної сили і їй за цим вироком залишено запобіжний захід підписку про невиїзд. Підстав для тримання [PERSON] під вартою не було і вона підлягала негайному звільненню з-під варти. На підставі наведеного суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 21 листопада 2013 року по 07 лютого 2014 року [PERSON] перебувала під вартою без законних на те підстав. Підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 22, 23, 1176 ЦК України. Згідно із ч. 1ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Згідно ч. 6ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії, або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч. 7ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду встановлюється законом. Пунктом 1 ч. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1)постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Обвинувальним вироком Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року та ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2014 року таких фактів, визначених п.1-1 ст. 2 цього Закону, - не встановлено. Разом з тим, як вже встановлено судом, з 21 листопада 2013 року по 07 лютого 2014 року [PERSON] перебувала під вартою без законних на те підстав. Відповідно до п.3 Положення «Про застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом від 04.03.1996 р. Міністерства юстиції, Міністерства фінансів, Генерального прокурора, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст28, ч.2 ст.303 (в редакції 2001 року), ч.1 ст189 КК України, і лише по двох статтях її виправдано. А тому, вимоги позивача щодо відшкодування їй шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності не підлягають до задоволення. Разом з тим, підлягає відшкодуванню шкода, завдана позивачу в період незаконного тримання її під вартою в період з 21 листопада 2013 року по 07 лютого 2014 року. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»: у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. В обґрунтування позовної вимоги щодо відшкодування спричиненої їй матеріальної шкоди позивач зазначає суму сплачену нею адвокату [PERSON] відповідно до Договору про надання адвокатських послуг від 20 квітня 2012 року та Додаткових договорів та суму втраченого заробітку. Правова допомога - це надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення (п. З ч. 1 ст. 1 Закону України від 2 червня 2011 р. "Про безоплатну правову допомогу"). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. Позивачем не надано належних доказів понесених нею витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, в період з 21 листопада 2013 року по 07 лютого 2014 року, що давало б змогу визначити конкретний перелік адвокатських послуг, наданих їй за вказаний період, та їх вартість. З дослідженої в судовому засіданні ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року вбачається, що адвокат [PERSON] участі в даному судовому засіданні не брав. Крім того, у вказаний період адвокат не вживав будь-яких інших заходів для звільнення з-під варти [PERSON] задля забезпечення реалізації її законних прав. Ст. 93 КПК України (в редакції 1960 року) не передбачено відшкодування витрат, повязаних з наданням правової допомоги адвоката, що надавалися засудженому на платній основі відповідно до адвокатського договору. В обґрунтування позовної вимоги щодо відшкодування суми матеріальної шкоди як втраченого заробітку позивач наводить розрахунок, виходячи з середньої заробітної плати на час звернення з позовом до суду та загальної кількості днів перебування під вартою. Обчислення середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування шкоди чітко регламентовано п.9 Положення «Про застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом від 04.03.1996 р. Міністерства юстиції, Міністерства фінансів, Генерального прокурора. Зокрема, у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Таким чином, даним Положенням не передбачено можливості відшкодування втраченого заробітку особі, яка офіційно не була працевлаштована та не отримувала заробітку без поважних на те причин. Стороною позивача не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження місця роботи [PERSON] до взяття її під варту, розміру її заробітку, не доведено перед судом джерел її законних доходів або не отримання нею таких доходів з поважних причин. А тому, вимога позивача про відшкодування суми матеріальної шкоди як втраченого заробітку до задоволення не підлягає. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Висновком експерта судово-психологічної експертизи №542 Львівського НДІ судових експертиз встановлено, що [PERSON] внаслідок тримання під вартою спричинені психологічні страждання як правової основи поняття моральної шкоди. Правова позиція ВСУ у справі №6-2203цс15: «Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за період її незаконного тримання під вартою з 21 листопада 2013 року по 07 лютого 2014 року (78 днів) в сумі 3697,24 грн. Дана сума обґрунтовується наступним. Ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень; Таким чином, з 21 листопада 2013 року по 30 листопада 2013 року включно 9 днів х 48,33 грн. (мінімальна заробітна плата в день (1450 грн./30 днів місяця) = 434,97 грн. З 01 грудня 2013 року по 31 грудня 2013 року включно 31 день х 46,77 грн. (мінімальна заробітна плата в день (1450 грн./31 днів місяця) = 1449,87 грн. З 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 року включно 31 день х 46,77 грн. (мінімальна заробітна плата в день (1450 грн./31 днів місяця) = 1449,87 грн. З 01 лютого 2014 року по 07 лютого 2014 року включно 7 днів х 51,79 (мінімальна заробітна плата в день (1450 грн./28 днів місяця) = 362,53 грн. Відповідно п. 17 Положення «Про застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачу слід відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в розмірі 3697,24 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: partial