Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету\~Металургійної районної\~у місті\~ради м.\~Кривого Рогу\~про визнання\~майна спільною\~сумісною власністю\~подружжя,\~визнання часток\~у праві\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~визнання права\~власності на\~частку нерухомого\~майна в\~порядку спадкування\~за законом та просила суд визнати житловий\~будинок з\~господарськими будівлями\~та спорудами,\~а саме\~житловий будинок\~«А»,\~загальною площею\~52,2\~кв.м,\~житловою площею\~40,2\~кв.м,\~літня кухня\~«Б» площею\~24,0\~кв.м,\~літня кухня\~«В» площею\~27,2\~кв.м,\~гараж «Д»\~площею 19,4\~кв.м,\~вбиральня «Г»\~площею 1,2\~кв.м,\~навіс «Ж»,\~тимчасова споруда,\~площею 38,8\~кв.м,\~огорожа №\~1,\~ворота №\~2,\~водо колонка\~I,\~замощення \~IIта земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Визначити, що частки [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] в житловому будинку з господарськими будівлями, а саме житловий будинок «А», загальною площею 57,3 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м, літня кухня «Б» площею 24,0 кв.м, літня кухня «В» площею 27,2 кв.м, гараж «Д» площею 19,4 кв.м, вбиральня «Г» площею 1,2 кв.м, навіс «Ж», тимчасова споруда, площею 38,8 кв.м, огорожа № 1, ворота № 2, водоколонка I, замощення II та спорудами не земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , є рівними та становлять по 1/2 частці за кожним. Визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а саме Ѕ житлового будинку «А», загальною площею 57,3 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м,Ѕ літньої кухні «Б» площею 24,0 кв.м,Ѕ літньої кухні «В» площею 27,2 кв.м,Ѕ гаражу «Д» площею 19,4 кв.м, Ѕ вбиральні «Г» площею 1,2 кв.м, Ѕ навісу «Ж», тимчасова споруда, площею 38,8 кв.м, Ѕ огорожі № 1,Ѕ воріт № 2, Ѕ водоколонки I, Ѕ замощення II та на Ѕ земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ? що належали [PERSON] . Ухвалою суду від 30 липня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивача не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем знаходження, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України. Поза межами судового засідання, 15 серпня 2019 року від відповідача Виконавчого комітету Металургійної районної у місті Кривому Розі ради надійшов лист за вих. № 14/29-2248 від 19.08.2019 року, в якому просили суд проводити розгляд вказаної справи без участі представника виконкому районної у місті ради та прийняти рішення на розсуд суду. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги\~ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. 30 вересня 1983 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 929, вказаний факт підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] . (а.с.10) Під час шлюбу, на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 18.04.2002 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чорною О.С., [PERSON] , придбав домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12) Відповідно до реєстраційного посвідчення від 22.05.2002 року, виданого комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», право влансості на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за громадянином [PERSON] . (а.с. 13) Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ДП № 082817, вказаний акт видано [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] і на підставі Договору купівлі-продажу від 18.04.2002 року за № 1371, є власником земельної ділянки площею 0,0908 га, вказаний Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 17992. (а.с.22) Вказаний факт також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1209160522019 від 03.05.2019 року. (а.с.24) Як вбачається з Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 листопада 2018 року, виданого Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] помер [PERSON] , про що 19 листопада 2018 року складено відповідний актовий запис № 944. (а.с. 11) Заповіту [PERSON] за життя не складав. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] . 05 червня 2019 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] . Однак державним нотаріусом винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що згідно відомостей про технічний стан нерухомого майна наданих КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2019 року за № 248256 житловий будинок «А-1», який належав померлому разом з дружиною на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 квітня 2002 року приватним нотаріусом Чорною Оксаною Сергіївною за реєстром № 1371 замовником не надано дозвільних документів на реконструкцію житлового будинку «А». За рахунок реконструкції, загальна площа приміщень житлового будинку «А» змінилась з 52,2 кв.м. на 57,3 кв.м. Збудовано навіс «Ж», який не підлягає прийняттю в експлуатацію згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року за рішенням № 406. Дозвіл на реконструкцію органами місцевого самоврядування не видавався. [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , у зв`язку з виявленими недоліками. (а.с.29) У відповідності ст.41\~Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеного законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст.\~369\~ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно ч.2\~ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Аналогічні позиції містять також норми сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріпленої в п. 3.4. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, де зазначено, що відповідно до\~ст. 1226 ЦК України\~частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1,2\~ст. 71 Закону України "Про нотаріат"\~встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом\~ст. 357 ЦК України\~вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого ( [PERSON] Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила 1/2". Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), як зазначено у\~статті 1216 ЦК України. Стаття 1217 ЦК України\~встановлює, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно\~ст.. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до положень\~статті 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Спадкування здійснюється за законом або заповітом. Згідно з ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст.1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі і спадкових. Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за захистом своїх прав за правилами позовного провадження в рамках вирішення цивільно-правового спору. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як слідує з ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно частин 1,2 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1ст. 368 ЦК України). Відповідно до частин 1,2 статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна,що є у спільній сумісній власності, крім випадків,установлених законом. Частинами другою та третьою ст.372 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Наявності будь-яких домовленостей між співвласниками або рішень суду щодо відступлення від рівності їх часток в спільній сумісній власності, в ході судового розгляду не встановлено. Частинами третьою, четвертою статті 357\~ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317\~ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376\~ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376\~ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Таким чином, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга\~статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376\~ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма частини першої статті 376\~ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції). За змістом частини першої статті 376 ЦК України\~правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб. Установивши, що в будинку [ADDRESS] зроблено реконструкцію житлового будинку, збудовано навіс, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, перебудував будинок, внаслідок чого, загальна площа приміщень житлового будинку «А» змінилась з 52,2 кв.м. на 57,3 кв.м. збудовано навіс «Ж», який не підлягає прийняттю в експлуатацію згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року за рішенням № 406, прийнявши до уваги те, що внаслідок самочинного будівництва (реконструкції, перебудови) спірний будинок втратив тотожність з тим, який [PERSON] отримав у власність згідно Договору купівлі-продажу від 18 квітня 2002 року, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог в частині визнання права власності на самочинно збудоване майно, а саме - навіс «Ж». Таким чином, враховуючи встановлені обставини та в силу діючої правової презумпції рівності часток в праві спільної сумісної власності, частки [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими спорудами за адресою за адресою: [ADDRESS] , є рівними та становлять по 1/2 частці за кожним. Оскільки не визначення часток у спадковому майні, яке є спільною сумісною власністю, фактично перешкоджає позивачеві отримати свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі на загальних підставах, суд вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial