Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

07.10.2020 року з Жовківського районного суду Львівської області в Долинський районний суд Івано-Франківської області поступила цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно позовної заяви , позивачка [PERSON] просить постановити рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, який укладений 25.06.2010 року в виконавчому комітеті Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис №6. Повернути дошлюбне прізвище " [PERSON] ". Стягнути сплачену суму судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 25.06.2010 року в виконавчому комітеті Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області вони з відповідачем зареєстрували шлюб, актовий запис №6. За час спільного проживання в них народилися: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З жовтня 2019 року вони проживають окремо. Відповідач зловживає алкогольними напоями, піднімає на неї та її матір руки, наносить побої, обзиває нецензурними словами в присутності дітей, чим дуже їх лякає, краде домашні речі та носить в ломбард, інтересами сім`ї не цікавиться, матеріально утримувати сім`ю не допомагає. На ґрунті особистої неприязні та підозр виникають постійні сварки, після яких вони між собою не розмовляють тривалий час, що зіпсувало їх стосунки остаточно. З вищенаведених обставин вважає, що їх сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо (а.с.2). Ухвалою судді Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09.10.2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.19). Ухвалою Долинського районного суду від 03.11.2020 року підготовче судове засідання у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, відкладено на 16.11.2020 року на 11.00 год. Залучено до участі у розгляді справ в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача орган опіки та піклування - Службу у справах дітей Долинської РДА (а.с.36). Ухвалою Долинського районного суду від 16.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.45) . Позивачка [PERSON] , в судове засідання на неодноразові виклики не з`явилася, причини своєї неявки не повідомила,судові повістки, які направлялись рекомендованою кореспонденцією на адресу вказану позивачкою в позовній заяві: [ADDRESS] , повернулись в Долинський районний суд Івано-Франківської області з відміткою: адресат відсутній ( а.с.22-24, 48-51,54-57). При подачі позову [PERSON] одночасно подала заяву, згідно якої вона просить цивільну справу за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, слухати та вирішити у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задоволити (а.с.9). Також Долинському районному суду подано заяву, згідно якої [PERSON] просить позов про розірвання шлюбу розглянути без її присутності і дітей просить залишити на її утриманні (а.с.43). Відповідач [PERSON] , та його представник адвокат Андрійович Я.Ф. (договір-довіреність №114, ордер а.с.29-30) в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Щодо розірвання шлюбу не заперечують, однак просять малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] залишити проживати з батьком, [PERSON] . Малолітню [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з позивачкою, [PERSON] . Питання про зміну прізвища позивачки на дівоче здійснити за її бажанням. Відповідачем [PERSON] подано відзив в якому зазначено, що 25 червня 2010 року він, [PERSON] , уклав шлюб з [PERSON] . У них народились діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . З часом стосунки між ними стали різко погіршуватись. Вони почали не розуміти одне одного, у них виявились різні погляди на життя, між ними стали часто виникати суперечки, скандали та сварки. Позивачка почала неадекватно, без поваги відноситись до нього, вела себе агресивно, часто покидала сім?ю і виїжджала на певний час у невідомому напрямку. Останнім часом йому стало відомо, що дружина зраджує йому у подружній вірності, про що свідчили в тому числі й фотографії, які позивачка викладала у інтернет-мережі. Проживання з позивачкою стало нестерпним і практично не можливим. На його зауваження позивачка належним чином не реагувала, а продовжувала вести антисоціальний спосіб життя. Таким чином, спільне життя у них з позивачкою не склалося, вони впродовж тривалого часу разом, як подружжя, не живуть. В них виявились різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Отже, сім`я їх фактично розпалася, а шлюб практично носить тільки формальний характер. Оскільки розлади в їх сім`ї носять стійкий та тривалий характер, то примирення між ним та позивачкою, чи подальше сумісне життя і збереження сім?ї не відповідає їх інте\-ресам та є неможливим з вини позивачки, а тому вважає, що не доцільно вживати заходів щодо примирення, так як у позивачки було достатньо часу для того, щоб виправитись і зберегти сім?ю, але вона для себе належних висновків не зробила. Оскільки дочка [PERSON] більше перебуває з позивачкою, а син [PERSON] постійно проживає з ним і перебуває на його утриманні, тому вважає, що ухвалюючи рішення суду про розірвання шлюбу, слід також вирішити питання про те, з ким мають проживати діти. Виходячи з викладеного, просить: Розірвати шлюб, укладений 25 червня 2010 року між ним, [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Солуківської сільської ради Долинського району, Івано-Франківської області, актовий запис №6. Малолітнього сина- [PERSON] , [INFO] залишити проживати з ним, [PERSON] . Малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з позивачкою, [PERSON] . Питання про зміну прізвища позивачки на дівоче здійснити за її бажанням (а.с.25-26). Представник третьої особи - начальник служби у справах дітей Долинської РДА - Багира Г.С. (довіреність а.с.40), в судовому засіданні пояснила, що після детального вивчення всіх обставин справи, орган опіки та піклування Долинської РДА прийшов до висновку, що слід рекомендувати суду малолітнього [PERSON] , [INFO] залишити на проживання з батьком - [PERSON] , тому вона підтримує висновок від 01.12.2020 року №87/01-26/55. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, які з`явились в судове засідання, дослідивши та оцінивши надані сторонами та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов, належить до часткового задоволення, виходячи з наступного: Ч.3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути подано одним із подружжя. У відповідності до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.3) свідчить про те, що між [PERSON] та [PERSON] , 25 червня 2010 року був укладений шлюб зареєстрований виконавчим комітетом Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис №6. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка " [PERSON] ", дружини [PERSON]У сторін є двоє дітей: донька, [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] а.с.8) та син, [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] а.с.7). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, що привело до припинення між ними сімейних відносин, розпаду їх сім`ї. Сторони не бажають зберегти сім`ю, оскільки вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного побуту , їх сім`я розпалася. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Беручи до уваги волевиявлення сторін щодо розірвання шлюбу, а також те, що внаслідок розірвання шлюбу права сторін по справі порушені не будуть, суд вважає за доцільне заяву про розірвання шлюбу задовольнити В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі бажає щоб малолітній син [PERSON] , [INFO] , який проживає з народження разом з ним в його будинку в [ADDRESS] , залишився і в подальшому з ним проживати , оскільки він має бажання та можливість забезпечити сина належними матеріально-побутовими умовами. Вирішуючи питання визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд виходить з наступного: Ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як зазначено в п. 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. №866 - під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. У відповідності до висновку органу опіки та піклування Долинської РДА про визначення місця проживання дитини від 01.12.2020р. № 870/01-26/55 (а.с.52-53) - орган опіки та піклування рекомендує залишити малолітнього [PERSON] , [INFO] на проживання з батьком - [PERSON] . З таким висновком погоджується і суд, оскільки він відповідає інтересам малолітньої дитини: [PERSON] і прийнятий на підставі фактичних обставин, що склалися між сторонами по справі. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Судом встановлено, що батько та мати дітей проживають окремо, щодо кожного з батьків відсутні компрометуючі дані. З`ясовуючи обставини дотримання вимог законодавства щодо встановлення місця проживання малолітньої дочки, суд виходить з інтересів дитини і враховуючи малолітній вік дитини, вважає, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з її матір`ю, відповідає інтересам дитини та умовам її нормального виховання, що не позбавляє батька права зустрічатися із нею і брати участь у її вихованні. Щодо визначення місця проживання малолітнього сина, судом встановлено, що він більш схильний до спілкування з батьком, з яким проживає. В судовому засіданні встановлено, що дитина, [PERSON] , [INFO] , постійно ( з народження),проживає разом з батьком в с.Солуків, Долинського району, Івано-Франківської області. У відповідності до акту обстеження від 02.11.2020р.- син [PERSON] - [PERSON] не прописаний за адресою [ADDRESS] , але фактично від народження проживав та проживає з батьком [PERSON] . [PERSON] , влаштований у Солуківський ДНЗ «Веселка» (а.с.42). Довідка від 05.11.2020 року,видана директором Солуківського ЗДО(ясла-садок) "Веселка" свідчить, що [PERSON] , відвіду ЗДО (ясла-садок) "Веселка" з 07.02.2017 року по даний час (а.с.41). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що відповідач по справі [PERSON] являється її сином, а [PERSON] , відповідно являється онуком. Онук [PERSON] від народження проживає разом з ними в с.Солуків Долинського району. Дружина сина, позивачка по справі [PERSON] , за час проживання в сином, інколи виїжджала з с.Солуків у невідомому напрямку і по декілька днів її не було. В липні 2020 року [PERSON] , разом з своєю дочкою [PERSON] ,поїхали з села і де на даний чпс вона проживає - невідомо. 4 вересня 2020 року невістка, разом з своїм братом, його дружиною, та двома працівниками поліції, приїхала в с.Солуків, Долинського району , та зібравши свої речі, знову поїхала у невідомому напрямку. Під час вказаного приїзду, позивачка навіть не поговорила з сином, не попрощалась з ним. [INFO] в онука [PERSON] було день народження. [PERSON] навіть не зателефонувала до нього, не привітала його. Вона, як бабуся, вважає, що малолітньому [PERSON] буде краще, щоб він проживав разом з ними в с.Солуків, Долинського району, де для нього створені всі умови. Позивачкою належним чином та належними доказами не доведено своє заперечення щодо можливості встановлення місця проживання сина з батьком. Судом встановлено, що батьком дітей створені належні умови для проживання сина - малолітнього [PERSON] . Вирішуючи заявлений позов, суд враховує практику Європейського суду з приводу виниклих між сторонами правовідносин. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак, це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України`від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного: Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року). Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування . Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» , спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.). Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Суд з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дітей на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дітей у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, враховуючи ставлення до дітей обох батьків, участь у вихованні, фактичні обставини які склались між сторонами по справі ( проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю, позивачкою по справі, проживання малолітнього [PERSON] з батьком, відповідачем по справі), наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дітей у сторін, у звичному для них районі, де вони проживають і відвідують дошкільні та навчальні заклади, відсутність належних заперечень сторін щодо місця проживання дітей, з метою забезпечення інтересів дітей, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] з її матір`ю; [PERSON] , [INFO] з його батьком. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. ст. 104, 105, 110, 112,160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved