Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

14.12.2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яким просить поновити її на роботі - на посаді бухгалтера у ДП ДГ ім.Суворова ННЦ "Інституту ВіВ ім.В.Є.Таїрова" у зв`язку з незаконним звільненням, та стягнути моральну шкоду в розмірі 20000грн., мотивуючи вимогу тим, вона працювала бухгалтером в Державному підприємстві ім.Суворова з 07.09.1976 року, але наказом №155 від 05.07.2018 року, через 42 роки безперервної роботи на даному підприємстві, вона була звільнена з займаної посади, це звільнення вона вважає незаконним і необґрунтованим, оскільки заяву про звільнення вона написала "за угодою сторін" - за ч.1ст.36 КЗпП України, але з нею ніхто умови угоди не погоджував, її було попереджено про скорочення штатів і порушено умови звільнення за цією підставою, крім цього, їй не запропонували обійняти іншу посаду на підприємстві в разі скорочення штату - на що вона очікувала, але, після її, позивача, звільнення, виявилося, що її посада не скорочена, і навіть на неї взяли працівника, але їй, позивачу [PERSON] цю посаду не запропонували, чим було порушене її право на працю. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов в повному обсязі, пояснивши, що її до написання заяви про звільнення змусили обставини - на неї вчинявся тиск, з вступом на посаду керівника підприємства нової особи в неї з ним склалися напружені стосунки, які призвели до нервової обстановки на роботі і вона, перебуваючи в емоційному стані, написала таку заяву на звільнення, текст їй продиктували у відділі кадрів, де вона і залишила саму заяву для підпису керівником підприємства, який на той момент був відсутній на робочому місці. Вона вважала, що керівник, повернувшись, мав її викликати і з нею мав би погодити умови угоди про звільнення, але вона, на свій превеликий подив дізналася, що її заява без будь-якої угоди була підписана керівником - директор [PERSON] . Заяву про звільнення вона підписувала добровільно, ніхто на неї тиск при її підписанні не здійснював. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, стверджуючи, доводи позивача про неправомірне звільнення є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки заява про звільнення була написана і подана позивачем власноручно, добровільно через тривалий її конфлікт з новим керівником, але заяву вона писала без тиску на неї з будь-чийого боку, висловила свою волю і керівник з нею погодився, підписавши заяву, оскільки дійсно на підприємстві планувалося скорочення штату, у тому числі або одного з бухгалтерів, або економіста. Посаду бухгалтера обіймала позивач, тому їй і було вручено повідомлення про скорочення, що не мало під собою ніякого особистого підгрунття. Проте, опісля, керівництвом було скорочено посаду економіста (яку, доречі, обіймав син позивача і яка для нього і була створена - щоб надати можливість молодим кадрам працювати, що свідчить до поважного ставлення керівництва до родини позивача, і ніякої особистої неприязні в керівника з позивачкою не було). Оскільки на підприємстві впав рівень прибутку, тому і постало питання про деяке скорочення штату. На посаду позивача після її звільнення нікого тривалий час й не брали, сама позивач - є пенсіонером, тому й вважали, що вона бажає отримувати лише пенсію, тим більше, вона невдовзі знайшла нову роботу. На її посаду дійсно взяли нову людину з вищою освітою, яку, мабуть, готують до посади головного бухгалтера (в позивача середня спеціальна освіта), і, оскільки позивач була на той час працевлаштована і не зверталася з заявою про прийняття на роботу, їй ніхто й не повідомив про заповнення вакансії, до речі, ніхто і не мав цього робити, оскільки звільнення відбулося за угодою сторін - вільно і добровільно. На даний час, оскільки посаду сина позивача скоротили і він залишився без роботи, тому, мабуть, в позивача і виникла думка, що вона може поновитися на посаді у судовому порядку. Вивчивши позовні вимоги, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: -згідно заяви від 05.07.2018 року, позивач подала заяву про звільнення з посади за угодою сторін (а.с.11); - згідно наказу №000000155-000000349 про припинення трудового договору (контракту)05.07.2018р, позивач [PERSON] , була звільнена з посади бухгалтер на підставі п.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін, з наказом ознайомлена 05.07.2018р., цією ж датою в її трудову книжку серії [NUMBER] було внесено запис №2 на сторінці 3 про звільнення ( а.с.12-14); - згідно наказу від 18.06.2018 року за №91 директора Державного підприємства "Дослідне господарство ім.О.В.Суворова" Русанжика І.І. про внесення змін до штатного розпису, у зв`язку з проведенням оптимізації організаційної структури було наказано скоротити три посади, серед яких - посада бухгалтера в кількості 1 одиниця і посада економіста в кількості 1 одиниці (а.с.26); - у судовому засіданні позивач не заперечувала, що вона, побоюючись скорочення саме її посади з-за конфліктної ситуації, вирішила написати сама заяву про звільнення (її ніхто до цього не примушував і не пропонував), та після звільнення вона відразу працевлаштувалася до Болградського медичного центру первинної медико-санітарної допомоги бухгалтером - проходячи там лікування, отримала пропозицію заповнити вакансію бухгалтера, працювала там три місяці і була звільнена у зв`язку зі скороченням штатів через реорганізацію того підприємства, тепер є пенсіонером за віком, не працює, отримує пенсію, але бажає працювати. Виходячи з вимог чинного законодавства, в разі звільнення за угодою сторін, законодавство не містить обмежень щодо строку повідомлення та наявності поважних причин для припинення трудових відносин у більш короткий строк. Таким чином, за п.1 ст. 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період. При досягненні домовленості про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це роботодавця і працівника. Тобто, якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Ініціатором звільнення може бути як працівник шляхом подання роботодавцеві відповідної заяви, так і роботодавець - шляхом направлення працівникові повідомлення про запропоноване звільнення за угодою сторін. Чинне законодавство не вимагає письмового оформлення цих документів (заяви працівника або повідомлення роботодавця). Це може бути усна домовленість. При цьому достатньо оформлення роботодавцем наказу про звільнення за угодою сторін. Згода працівника фіксується шляхом ознайомлення з наказом під підпис. Звільнення працівника за угодою сторін дає йому право отримувати в центрі зайнятості за місцем проживання допомогу по безробіттю, починаючи з 8-го дня після звільнення (ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття»). Проте, станом на сьогодення, звільнення за ініціативою робітника - найбільш «популярна» підстава припинення трудових відносин. Звільнення за угодою сторін менш поширене, мабуть, з причин необізнаності особливостей і можливостей, які надає звільнення за угодою сторін, як працівників, так і більшості роботодавців. Так, в разі, якщо працівник звільняється з роботи та планує звернутися до служби зайнятості, він має знати, що розмір та строк виплати допомоги по безробіттю залежать від ряду факторів, в тому числі й від причини звільнення. В результаті звільнення за власним бажанням без поважної причини, термін виплати допомоги по безробіттю скорочується на 90 календарних днів. На такий же строк скорочується строк виплати і при звільненні за прогул, появу на роботі у нетверезому стані, вчинення розкрадання майна та інші дії негативного характеру. Якщо в трудову книжку внесено поважну причину припинення трудових відносин з ініціативи працівника, термін виплати допомоги по безробіттю не скорочується і становить 360 календарних днів. Поважними причинами вважаються переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або жінки на роботу в іншу місцевість, догляд за дитиною до досягнення нею 14 років або дитиною-інвалідом та інші. В разі розірвання трудових відносин з причини змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства підприємства, скорочення чисельності або штату працівників (п.1ст.40 КЗпП України), законодавством передбачена виплата працівникові вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, і у зв`язку з цим виплата допомоги по безробіттю відкладається на місячний строк, але виплачується усі 360 календарних днів. Проте, у випадках, якщо працівник звільняється за згодою (угодою) сторін (п.1ст.36 КЗпП) або у зв`язку із закінченням строку договору (п. 2 ст. 36 КЗпП), і реєструється в центрі зайнятості, допомога по безробіттю йому призначається з дня присвоєння статусу безробітного, тобто на 8-й день після реєстрації. Отримуватиме він її має протягом усіх 360 календарних днів. Розмір допомоги по безробіттю визначається індивідуально для кожної людини і залежить від страхового стажу, заробітної плати за останнім місцем роботи. На сьогодні мінімальний розмір допомоги по безробіттю для тих, хто має стаж роботи, становить 500грн., а максимальний не може перевищувати середньої заробітної плати по області. Мінімальний розмір для тих, хто не має страхового стажу - 360 грн. Звільнення за ініціативою сторін, таким чином, біль сприятливе для працівника, оскільки надає право працівнику отримувати допомогу по безробіттю майже відразу після звільнення за умови відсутності поважної причини для звільнення - як зазначено вище - переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або жінки на роботу в іншу місцевість, догляд за дитиною до досягнення нею 14 років або дитиною-інвалідом та інші. З заяви на звільнення позивача [PERSON] не вбачається поважної причини для її звільнення, не зазначено й те, що вона бажає звільнитися за власним бажанням, що потягло б за собою наслідки звільнення за власним бажанням - зак ст.38 КГпП України (зобов`язання працівника письмово за два тижні попередити роботодавця про своє бажання щодо розірвання трудового договору, який укладався на невизначений строк, - з зазначенням причини звільнення або без зазначення, оскільки це не є обов`язковою вимогою законодавства, але в певних випадках це доречно зробити, оскільки від того, наскільки поважною є причина, залежать пільги, які можуть надаватися працівнику. З наступного дня після подання заяви на звільнення за власним бажанням, починається відлік строку попередження. Більше того, на зупинення відліку не впливає ні хвороба, ні відпустка. Після двотижневого терміну попередження працівник може залишити роботу, незважаючи на те, чи роботодавець виплатив йому заробітну плату, чи ні. Затримати працівника після завершення періоду попередження роботодавець не може за жодних обставин (не передані справи наступнику, не підписаний обхідний лист, не розраховано з бухгалтерією і тому подібне). З наданих суду пояснень, матеріалів і доказів вбачається, що [PERSON] написала заяву про звільнення власноручно, добровільно, зазначивши причину - у зв`язку з хворобою, але вказавши, що за угодою сторін, а не за власним бажанням, і керівник підприємства підписав цю заяву, що свідчить про його згоду. Інших умов і причин з цих фактів не вбачається, незважаючи на пояснення у заяві, що працівник (позивач) звільняється у зв`язку з хворобою, хоча це й не вимагається законодавством при звільненні за угодою сторін. Таким чином, оскільки звільнення з посади "розірвання трудового договору з ініціативи працівника" ("за власним бажанням") і "за угодою сторін" є різними юридичними причинами звільнення з роботи, адже передбачені різними законодавчими нормами - пунктом 1статті 36 КЗпП України та п.3 статті 36 (що розширено регламентується ще й статтями 38 і 39), строки, наслідки і умови припинення роботи на підприємстві є різними. З наданих суду матеріалів не вбачається, що між позивачем і відповідачем відбулося припинення трудових відносин за ст.38 КЗпП, оскільки відсутні ознаки саме такого припинення правовідносин (у заяві працівника і в наказі не передбачалося певного строку, відмінного від вказаного у заяві, з якого трудові відносини будуть припинені - працівником було запропоновано звільнення і керівник погодився - саме за угодою, як зазначено було заявником - заява містила дату, яка, за відсутністю іншої дати, розцінена керівником як дата звільнення, що не суперечить умовам звільнення за п.1ст.36 КЗпП України - за угодою сторін. Той факт, що заява про звільнення була залишена позивачем, як вона стверджує, у відділі кадрів, оскільки керівник був відсутній на своєму робочому місці на той момент, свідчить лише про те, що сторони порозумілися без особистої зустрічі - позивач заяву написала, залишила у відділі кадрів для керівника (як вона стверджує), керівник, отримавши заяву, погодився з умовами і підписав. Примусу, або іншої підстави звільнення, окрім зазначеної у заяві працівника - позивача [PERSON] . - не вбачається. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З наданих суду позивачем пояснень та доказів не вбачається обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, не вбачається також підстав для визнання доводів позивача обґрунтованими в частині пропуску нею строку звернення до суду за захистом її права з поважних причин, оскільки доказів наявності таких причин суду також не надано. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови в позові тільки в разі доведеності позовних вимог. Отже, суд вважає за необхідне відмовити в позові у зв`язку з його недоведеністю, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed