Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 3347,90 грн. Відповідно до умов вказаного договору відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту та відсотки за користування кредитними коштами у порядку та розмірах, встановлених договором. Позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та штрафів. У зв'язку з зазначеним, згідно уточнених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 44131,32 грн. та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що 26 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, який складається з заяви позичальника №DNH4KР93790340 та Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт). Згідно умов зазначеного договору банк надав відповідачу строковий кредит у сумі 3347,90 грн. строком на 24 місяці, зі сплатою 2,09% на місяць. Відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту, процентів, комісію шляхом сплати щомісячного платежу у сумі 179,40 грн. /а.с.7-11/. Відповідно до п.4.2 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), у разі порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування. Судовим наказом Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2006 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 4552,08 грн. Крім того, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2013 року з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним договором у сумі 54184,75 грн. Після ухвалення зазначених рішень, заборгованість відповідачем не погашено, тому станом на 18 липня 2016 року за відповідачем утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 44131,32 грн. (Сорок чотири тисячi сто тридцять одна гривня 32 копiйки), з яких: 6677,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - фіксована частина штрафу, 2077,68 грн. - процентна складова штрафу, 34875,92 грн. - заборгованість за пенею. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком /а.с.54-55/. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі №6-157цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Тому суд вважає правомірним нарахування відсотків за кредитним договором після ухвалення рішень про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, оскільки заборгованість за тілом кредиту відповідачем не погашено. Вирішуючи питання щодо стягнення неустойки за кредитним договором суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як видно із розрахунку заборгованості за кредитним договором, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором визначена у сумі 61238,96 грн., тобто більш ніж у п'ять разів перевищує суму відсотків, які підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи положення ч.3 ст.551 ЦК України та складові заборгованості за кредитним договором, з яких найбільшою є саме заборгованість по пені, суд вважає можливим зменшити розмір пені, який значно перевищує розмір збитків, та визначити до стягнення пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 6677,72 грн. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів суд виходить з наступного. За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Відповідач не виконував належним чином зобов'язань за кредитним договором, порушив строки сплати щомісячних платежів. Верховний Суд України 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 висловив правову позицію, яка за ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, де вказав, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно п.5.3 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) право, Банку вимагати сплати штрафів виникає у разі порушення позичальником строків платежів. Також, п.5.1 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачено право Банку нарахувати пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про стягнення пені, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів не ґрунтуються на вимогах закону, тому в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial