Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

20.11.2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06.05.2003 року він був прийнятий на роботу на посаду комерційного директора ТОВ НВФ "Віконт" за сумісництвом, 02.01.2007 року переведений на посаду комерційного директора на постійній основі, а наказом від 04.11.2014 року № 6-к його було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним з огляду на те, що попередження про звільнення за 2 місяці не отримував, у період з 11.08.2014 року по 04.11.2014 року йому не було запропоновано іншої посади, і наказом № 5 від 01.10.2014 року було затверджено новий штатний розпис, згідно якого існує займана ним посада комерційного директора. Тому просив визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ НВФ "Віконт" № 6к від 04.11.2014 року про звільнення його з посади комерційного директора за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити його роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2014 року по 19.03.2015 року включно в сумі 5452,00 грн., стягнути з відповідача 3000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок його незаконного звільнення з роботи, через що він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 грн. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує та уточнює і просить стягнути середній заробіток у сумі, розрахованій на день ухвалення рішення. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду із заявою, виклавши в ній прохання проводити розгляд справи в його відсутності та зазначив, що у вирішенні спору покладається на розсуду суду. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.\- Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що 06.05.2003 року позивач був прийнятий на роботу за сумісництвом у ТОВ НВФ "Віконт" на посаду комерційного директора, 02.01.2007 року переведений на посаду комерційного директора на постійній основі, а наказом № 6к від 04.11.2014 року його було звільнено з 04.11.2014 року роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією його трудової книжки та наказом директора ТОВ НВФ "Віконт" № 6-к від 04.11.2014 року (а.с. 6-9). Станом на 01.12.2013 року директором ТОВ НВФ "Віконт" було затверджено штатний розклад ТОВ НВФ "Віконт", де значилася посада комерційного директора, яку обіймав позивач до дня звільнення (а.с. 38). Наказом директора ТОВ НВФ "Віконт" № 3 від 11.08.2014 року внесені зміни до штатного розпису ТОВ НВФ "Віконт" із виведенням з нього посади комерційного директора з 11.10.2014 року та затверджено новий штатний розпис підприємства (а.с. 39, 40). Таким чином, цим наказом посада комерційного директора була скорочена з 11.10.2014 року. ТОВ НВФ "Віконт" не має первинної профспілкової організації, у зв'язку з чим позивач не є членом профспілки підприємства, на підтвердження чого надано довідку ТОВ НВФ "Віконт" № 4 від 12.01.2015 року (а.с. 29). 09.10.2014 року директором ТОВ НВФ "Віконт" було направлено подання представнику трудового колективу ТОВ НВФ "Віконт" Розбицькій Г.А. з проханням надати згоду на розірвання трудового договору з позивачем за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників та неможливістю переведення його на іншу роботу за відсутності вакантних посад на підприємстві, на що така згода відповідно до ч. 4 ст. 43 КЗпП України була надана (а.с. 30). У подальшому у зв'язку із змінами в законодавстві, збільшенні розміру мінімальної заробітної плати директором ТОВ НВФ "Віконт" було видано наказ № 5 від 01.10.2014 року, яким затверджено новий штатний розпис з 01.10.2014 року та знову введено посаду комерційного директора із зазначенням прізвища позивача (а.с. 62, 63). Оцінюючи зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку, що звільнення позивача з посади комерційного директора ТОВ НВФ "Віконт" є незаконним, зважаючи на те, що на час його звільнення посада, яку обіймав позивач, значилася у штатному розписі підприємства, а тому змін в організації виробництва і праці у виді скорочення штату працівників не відбулося. За наведених обставин наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним і тому суд поновлює його на роботі. Але, разом з тим, не підлягає задоволенню вимога щодо скасування наказу про звільнення позивача з роботи, так як наказ може бути скасований лише тим органом чи посадовою особою, якою він був виданий. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Оскільки суд дійшов до висновку про незаконність звільнення позивача із займаної ним посади та поновлює його на роботі, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу по день постановлення рішення. Розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, починаючи з наступного робочого дня після звільнення - 05.11.2011 року по день ухвалення рішення - 08.05.2015 року становить 7366,00 грн. за вирахуванням податків та обов'язкових платежів з розрахунку: 2610,00 грн. : 45 днів = 58,00 грн.; 127 днів х 58,00 грн. = 7366,00 грн., де 2610,00 грн. - розмір заробітної плати позивача за два повні останні місяці роботи (вересень і жовтень 2014 року), 45 дні - сумарна кількість робочих днів за вересень і жовтень 2014 року, 58,00 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, 127 - сумарна кількість робочих днів за період з 05.11.2014 року по 08.05.2015 року. Розрахунок середнього заробітку проведено згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та згідно довідки № 3 про середню заробітну плату (дохід), видану позивачу ТОВ НВФ "Віконт" 17.03.2015 року, яку суд приймає до уваги, враховуючи, що (а.с. 72). Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року (із змінами) роз'яснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивача з роботи, тривалість часу, протягом якого право позивача було порушеним з вини відповідача, позивачу було завдано моральних страждань, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди ним достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе частково задовольнити позов у цій частині і визначає, що на відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню 500,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір за трьома вимогами немайнового характеру в сумі 730,80 грн. та однією вимогою майнового характеру в сумі 243,60 грн., а всього 974,40 грн. Зважаючи на те, що позов задоволено частково на суму 7866,00 грн. від 10366,00 грн. заявлених з урахуванням збільшеного розміру позовних вимог, що у процентному співвідношенні становить 75,88 %, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1517,60 грн. витрат на правову допомогу (2000,00 грн. х 75,88 % : 100), понесення яких позивачем підтверджується квитанцією від 17.11.2014 року (а.с. 73). Враховуючи викладене,

Outcome: partial