Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON], [PERSON] у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] і просять зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], вселити їх у зазначену квартиру, встановити порядок користування квартирою, а також стягнути моральну шкоду із [PERSON] на користь [PERSON] В обґрунтування заявленого позову позивачі посилаються на те, що разом з відповідачами вони є співвласниками спірної квартири, але в зв'язку з негативними стосунками, які склалися між ними та [PERSON], [PERSON] вчиненням ними перешкод, вони позбавлені можливості проживати в житловому приміщенні. За рішенням суду їх уже вселяли у дану квартири, однак [PERSON] змінила вхідні двері та не дає ключа. Крім того позивачі просять встановить порядок користування квартирою - їм залишити в користування дві кімнати площею 12,3 кв.м, 8,6 кв.м., а відповідачам одну кімнату площею 17,4 кв.м.. Також [PERSON] просить стягнути із [PERSON] 3000 грн. моральної шкоди у зв'язку із вчиненням таких протиправних дій щодо неї. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачів адвокат [PERSON] позов підтримали в повному обсязі. Позивачка [PERSON] подала заяву, де позов також підтримала та просила розглядати справу у її відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечили, вказавши, що дійсно змінили вхідні двері до квартири та запропонували [PERSON] оплатити половину вартості, однак та відмовилась, тому ключів їй не дали. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.02.1998 року, виданого відділом приватизації Старокостянтинівської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлової квартири [ADDRESS]. Фактично у спірній квартирі проживають [PERSON] та [PERSON], які чинять перешкоди у користуванні житлом [PERSON], [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON], [INFO], не допускаючи їх до проживання в квартирі. Як пояснили в суді відповідачі, вони дійсно чинять перешкоди позивачам в користуванні квартирою, оскільки спільне проживання є неможливим в зв'язку з негативними стосунками, які склалися між ними. Зазначені обставини підтверджуються: свідоцтвом про право власності на житло (а.с.27), рішенням Старокостянтинівського районного суду від 01.03.2012 року (а.с.9), рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26.04.2012 року (а.с.10-11). Оскільки спірна квартира перебуває у спільній власності сторін та позивачі як співвласники відповідно до ст.ст. 369, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України вправі порушувати питання про надання їм можливості користування належним їм майном шляхом вселення до квартири. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 311 ЦК України встановлює, що житло фізичної особи є недоторканим. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Частинами 1, 2 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім"ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім"ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім"ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, оцінивши усі надані докази, суд дійшов висновку про те, що [PERSON], [PERSON] як співвласники квартири, фактично не можуть користуватися своєю власністю в зв'язку з вчиненням їм перешкод в цьому з боку [PERSON] та [PERSON], тому є усі правові підстави для задоволення позову в цій частині, тобто вселення [PERSON], [PERSON] в квартиру та покладання на [PERSON] та [PERSON] обов'язку не чинити позивачам перешкод в користуванні житлом. Крім того, допитана судом свідок [PERSON] показала, що відповідачі встановили нові двері та не дають від них ключі [PERSON], поки та не сплатить частину вартості. Суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON], оскільки відомі їй обставити немають значення для справи. Також вселенню підлягає і малолітній син [PERSON] [PERSON], який постійно проживає разом з нею. Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 29, ст. 383 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України, [PERSON] має право на проживання в спірному приміщенні разом зі своєю матір'ю і підлягає вселенню в квартиру без згоди інших співвласників. Щодо позовних вимог позивачів щодо встановлення порядку користування квартирою, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. В силу ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в пункті 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З матеріалів справи вбачається, що на кожного учасника спільної часткової власності припадає по 9,575 кв. м. жилої площі, квартира розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку. Тому, немає жодних правових підстав виділяти одній стороні - позивачам дві жилі кімнати площею 12,3 кв.м. та 8,6 кв.м, а іншій стороні відповідачам - одну жилу кімнату площею 17,4 кв.м., оскільки це не відповідає їхнім часткам у праві спільної часткової власності, які є рівними, та призводить до порушення прав відповідачів на володіння та користування тією частиною майна в натурі, яка відповідає їх частці у спільній частковій власності. Під час розгляду справи позивачка просила встановити саме такий порядок користування квартирою, з яким не погоджувалися відповідачі, в матеріалах справи відсутні дані щодо наявності іншого запропонованого позивачами варіанту визначення порядку користування квартирою. Виділення в користування відповідачів, однієї кімнати жилою площею 17,4 кв.м., що значно менше їх частки у квартирі, свідчить про порушення судом норм матеріального права. Відповідно до положень ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Зазначена норма закріплює таке право за усіма власниками, незалежно від того, якими діями було заподіяно шкоду праву власності власника, та які засоби захисту ним застосовувались. Оскільки [PERSON] своїми діями порушила право власності [PERSON] та обмежила її у можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй нерухомим майном, змусив докладати додаткових зусиль для захисту порушеного права власності, змусивши шукати її інше місце проживання, що завдало їй значних незручностей та призвело до зміни усталеного способу життя, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 500 грн. на відшкодування завданої нею моральної шкоди. Судові витрати роз приділяються відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed