Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

У червні 2014 року заступник прокурора Чернігівської області звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що за рішеннями Іванівської сільської ради від 13.04.2009 року та 14.12.2012 року було розроблено проект землеустрою щодо зміни меж с.Количівка, який було затверджено 27.02.2013 року, а також рішенням Іванівської сільської ради від 18.11.2013 року були затверджені зміни до генерального плану с.Количівка та детальний план території перспективного розвитку с.Количівка. Проте, наказом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 04.11.2013 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі цього наказу було розроблено проект землеустрою, який був затверджений наказом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 05.12.2013 року. В подальшому 20.01.2014 року було зареєстровано право власності [PERSON] на цю земельну ділянку. Однак, згідно зміненого генерального плану с.Количівка, ця земельна ділянка відноситься до території житлової садибної та блокованої забудови с.Количівка та підлягає включенню в межі зазначеного населеного пункту. Таким чином при передачі у власність земельної ділянки [PERSON] не було враховано, що її місце розташування не відповідає вимогам містобудівної документації, а ділянка відведена за рахунок земель, які підлягають включенню у межі с.Количівка, що суперечить інтересам держави та територіальної громади. Також проект землеустрою не погоджувався з Іванівською сільською радою як суміжним землекористувачем. Тому заступник прокурора просить визнати недійсними зазначені накази та свідоцтво про право власності, а також скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку. Також прокурор просить визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON] 04.06.2014 року та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, оскільки цей договір є похідним. До початку розгляду справи по суті прокурор змінив підставу позову, додавши до інших те, що дана земельна ділянка в порушення вимог ст.ст. 79, 791, 116, 118 Земельного кодексу України фактично сформована з двох земельних ділянок. Також прокурор уточнив, що рішення про державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за [PERSON] приймалося приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу [PERSON], а не реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції. В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та заявах про збільшення предмету та підстав позову додала, що на даний час проект землеустрою щодо зміни меж села Количівка затверджений Чернігівською районною радою. Також зазначила, що оскаржувані накази суперечили генеральному плану с.Количівка, за яким спірна земельна ділянка підлягала до включення в межі с.Количівка та відноситься до території житлової забудови. Представник третьої особи Іванівської сільської ради в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Додав, що питання розширення меж села Количівка вирішувалося з 2009 року, представникам Головного управління Держземагентства в Чернігівській області було відомо про проект землеустрою щодо зміни меж села Количівка, зокрема, це було зазначено у висновку управління Держземагентства у Чернігівському районі. Також Головне управління Держземагентства у Чернігівській області неодноразово відмовляло іншим особам у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою на тій підставі, що такий дозвіл вже видано іншій особі, але в цьому випадку, знаючи, що сільська рада розробляє проект землеустрою за державні кошти [PERSON] було надано дозвіл та виділена земельна ділянка із земель, які були зазначені у проекті землеустрою по розширенню меж с.Количівка. Представники Головного управління Держземагентства у Чернігівській області проти позову заперечили та зазначили, що на час винесення оспорюваних наказів, земельна ділянка [PERSON] перебувала у державній власності і повноваження розпорядження цією землею належали Головному управлінню Держземагентства у Чернігівській області. На той час проект землеустрою щодо розширення меж с.Количівка не був затверджений Чернігівською районною радою, а тому межі села не були розширені і ця земельна ділянка знаходилася за межами села. Жодних підстав відмовляти [PERSON] у наданні їй у власність цієї земельної ділянки не було. Ділянка складається не з двох ділянок, а з однієї, яка має специфічну форму, що не заборонено жодними нормативними актами. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила та зазначила, що земельна ділянка [PERSON] надана законно, а в подальшому вона її продала як власник, який має право на розпорядження своєю власністю. [PERSON] є добросовісним набувачем. Підстави недійсності договору купівлі-продажу відсутні. Твердження прокурора про те, що дана угода є похідною від позовних вимог про скасування реєстрації права власності [PERSON] є необґрунтованими та не містять підстав недійсності правочину. Третя особа Чернігівське районне управління юстиції у Чернігівській області надало заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши представників сторін та третьої особи, свідка та дослідивши докази у справі, з урахуванням вимог зазначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог з наступних підстав. Згідно з рішенням Іванівської сільської ради від 13.04.2009 року було вирішено замовити землевпорядні роботи по розробці проекту землеустрою щодо зміни межі населеного пункту с.Количівка. Рішенням Іванівської сільської ради від 14.12.2012 року до цього рішення були внесені зміни яким визначено збільшення площі села Количівка орієнтовно на 119 га. 27.02.2013 року рішенням Іванівської сільської ради вирішено внести зміни до генерального плану с.Количівка та розробити детальний план території перспективного розвитку с.Количівка. Цього ж дня рішенням Іванівської сільської ради погоджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі с.Количівка, виготовлений ПП "Аксіома". Рішенням Іванівської сільської ради від 18.11.2013 року були затверджені зміни до генерального плану с.Количівка та детальний план території перспективного розвитку с.Количівка на 91,162 га. В подальшому рішенням Чернігівської районної ради від 25.04.2014 року було затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі с.Количівка. В цей же час, 07.10.2013 року [PERSON] звернулася до начальника Головного управління Держземагентства у Чернігівській області з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га із земель запасу на території Іванівської сільської ради. Наказом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 04.11.2013 року такий дозвіл [PERSON] було надано. В подальшому наказом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 05.12.2013 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки було затверджено та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2 га ріллі для ведення особистого селянського господарства. В подальшому [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку від 20.01.2014 року та зареєструвала його в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року, якою були скасовані рішення Чернігівського районного суду та ухвала апеляційного суду Чернігівської області у цій справі, зазначено, що суди не з'ясували, чи діяла Іванівська сільська рада при прийнятті свого рішення від 18.11.2013 року в межах своїх повноважень, а також судами було не враховано, що питання про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с.Количівка було вирішено Чернігівською районною радою тільки 25.04.2014 року, а оскаржувані накази Головного управління Дерземагентства в Чернігівській області були винесені до цього. Ці питання були з'ясовані в судовому засіданні та судом встановлено наступне. Відповідно до листа управління Держземагентства у Чернігівському районі від 04.02.2015 року на момент отримання свідоцтва на право власності на спірну земельну ділянку мінімальна відстань від земельної ділянки та до найближчої лінії межи с.Количівка становить 13 м. З дослідженого в судовому засіданні проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) межі с.Количівка на території Іванівської сільської ради та відповідно до пояснень представника Іванівської сільської ради спірна земельна ділянка знаходиться в межах Ділянки №1(розміром 91,1624 га), що зазначена в цьому проекті землеустрою, ближче до кута позначеного літерою Б. Вздовж відрізку Б-В Ділянки №1 проходить траса Київ-Чернігів, а вздовж відрізку А-Б проходить попередня межа села Количівка. Як вбачається з акту №106 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.05.2014 року та пояснень свідка [PERSON], земельну ділянку [PERSON] було надано за рахунок земель, які згідно Генерального плану с.Количівка та детального плану території перспективного розвитку с.Количівка відносяться до території житлової садибної та блокованої забудови с.Количівка та підлягають включенню в межі населеного пункту. Згідно з ч.1 ст.1 та ч.10 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - це містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Генеральні плани та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання. Відповідно до ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Як видно з викладеного, на час винесення наказу Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 04.11.2013 року про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, зміни до генерального плану с.Количівка та детальний план території перспективного розвитку с.Количівка ще не були затверджені. При цьому управління Держземагентства у Чернігівському районі листом від 13.10.2013 року повідомляло Головне управління Держземагентства у Чернігівській області про існування розроблених змін до генерального плану с.Количівка, де зазначено, що земельна ділянка що відводиться [PERSON] знаходиться в зоні житлової та громадської забудови. А вже на час винесення наказу Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області від 05.12.2013 року, яким затверджено проект землеустрою [PERSON], рішенням Іванівської сільської ради від 23.11.2013 року були затверджені зміни до генерального плану с.Количівка та детальний план території перспективного розвитку с.Количівка. До того ж на час винесення оскаржуваних наказів Іванівською сільською радою вже було погоджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі с.Количівка, який відповідно до ст.25 Закону України "Про землеустрій" також є одним із видів документації із землеустрою. І хоча на той час цей проект ще не був затверджений рішенням Чернігівської районної ради, що відповідно до ст.174 Земельного кодексу України є рішенням про зміну меж села, ці документи повинні були враховуватися Головним управлінням Держземагентства в Чернігівській області. Таким чином на час реєстрації права власності на спірну ділянку за [PERSON] 20.01.2014 року ця ділянка не входила до меж с.Количівка, але вже була включена до генерального плану села та детального плану території перспективного розвитку с.Количівка. Рішення Іванівської сільської ради від 23.11.2013 року про затвердження змін до генерального плану с.Количівка та детального плану території перспективного розвитку села прийняте в межах повноважень сільської ради наданих їй ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Проте, це рішення саме по собі не тягне за собою зміну меж села. Згідно з ч.2 ст.173 Земельного кодексу України межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів. За ч.2 ст.174 Земельного кодексу України рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад. Фактично, при розширенні меж села відбувається передача земель з державної власності до комунальної. Для цього, виходячи з вищезазначених норм, повинні існувати кілька юридичних фактів: виготовлення проекту землеустрою щодо зміни меж села та його затвердження з урахуванням генерального плану села; подання сільської ради до відповідної районної ради про зміну меж села на підставі затвердженого проекту землеустрою та рішення відповідної районної ради про зміну меж села. При відведенні земельної ділянки у власність громадянину з земель, що знаходяться за межами населених пунктів, також фактично відбувається передача земель з державної до приватної власності. Але для цього необхідні інші юридичні факти: виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, його затвердження та надання у власність земельної ділянки рішенням відповідного управління Держземагентства. Тобто, у першому випадку остаточне рішення на підставі якого певна земельна ділянка вибуває з державної власності приймається органом місцевого самоврядування - районною радою, а у другому випадку - органом державної влади управлінням Держземагентства. Тому для вирішення цієї колізії необхідно звернутися до принципів земельного законодавства закріплених у ст.5 Земельного кодексу Україні. Одними з цих принципів є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Застосовуючи ці принципи до даного спору, суд приходить до висновку про рівність прав територіальної громади та громадянина при реалізації прав на отримання земель з державної власності. [PERSON] звернулася до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області щодо відведення їй у власність земельної ділянки вже після того, як тривалий час було погоджено проект землеустрою щодо зміни меж села Количівка (і земельна ділянка, яку вона просила виділити їй у власність знаходилася на землях, що передбачалися для включення в межі села Количівка). Головному управлінню Держземагентства в Чернігівській області було відомо, що задоволення заяви [PERSON] обмежить права та законні інтереси територіальної громади с.Количівка, оскільки земельна ділянка на яку претендувала [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за генеральним планом с.Количівка знаходиться в зоні житлової та громадської забудови. Відповідно до ст.71 «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Органи виконавчої влади, їх посадові особи не мають права втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, крім випадків виконання делегованих їм радами повноважень, та в інших випадках, передбачених законом. Тобто в даному випадку, Головне управління Держземагентства в Чернігівській області, будучи державним органом, фактично втрутилося в законну діяльність органів місцевого самоврядування Іванівської сільської ради та Чернігівської районної ради до виключної компетенції яких відноситься вирішення питання про зміну меж села Количівка. Оскаржувані накази Головне управління Держземагентства в Чернігівській області суперечать змінам до генерального плану с.Количівка та детальному плану території перспективного розвитку с.Количівка, які були розроблені та затверджені до цих наказів, що позбавляє Іванівську сільську раду в повному обсязі реалізувати свої права щодо отримання в комунальну власність земельної ділянки, яка була передана у власність [PERSON] Також проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] всупереч вимог ст.33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.198 Земельного кодексу України, ст.50 Закону України "Про землеустрій" не був погоджений з Іванівською сільською радою, що також призвело до неможливості реалізувати нею свої повноваження у сфері регулювання земельних відносин. Таким чином суд приходить до висновку, що земельна ділянка надана [PERSON] у власність з порушенням вимог ст.118 Земельного кодексу України, що тягне за собою визнання недійсними оскаржуваних наказів та свідоцтва про право власності на зазначену земельну ділянку, а також скасування рішення про державну реєстрацію. Посилання ж прокурора на те, що спірна земельна ділянка складається з двох ділянок є необґрунтованими, оскільки з технічної документації та схеми цієї земельної ділянки встановлено, що вона має форму двох прямокутників, які з південно-західної сторони з'єднані між собою смугою довжиною 6,2 м та шириною 0,01 м, тобто є однією земельною ділянкою. Відповідно до приписів ст.210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу визнаються недійсними за рішенням суду. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Як зазначено вище, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку незаконно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення до території населеного пункту територіальної громади землі, яка незаконно була надана іншій особі. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення). Таким чином, враховуючи те, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який укладений між [PERSON] та [PERSON], є похідною від вимоги про визнання недійсним наказу Головного управління Держземагентства області від 05.12.2013 року, на підставі якого [PERSON] отримала у власність земельну ділянку, то даний правочин слід визнати недійсним. Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно задоволених позовних вимог щодо кожного з них. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved