Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, в якому просив визнати право спільної сумісної власності в рівних частках за ним та за відповідачкою на домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що він є онуком відповідачки та проживає з дитинства у будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Враховуючи родинні відносини, кровне споріднення, пов»язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов»язків сторін, позивач вважає, що його та відповідачку можна вважати членами сім»ї. За час сумісного проживання позивач здійснив ряд ремонтних та реконструкційних робіт вказаного будинку на суму 261 531грн. Так за період з 25.02.2008р. по 16.02.2016р. він збудував гараж, поставив залізні укріплені ворота, утеплив дах, підбив стелю ламінованим ДСП, зробив сходи на горище у 2 склади, встановив вхідні двері, на дворі поклав тротуарну плитку, встановив два великі навіси та альтанку, переробив водопровід, замінив газовий лічильник, побудував вуличний туалет та душ, замінив шифер, замінив двері, вікна та підлогу, поклеїв шпалери, обновив та переобладнав систему обігрівання, замінив каналізацію та водопровід а також газовий котел та насос, облицював плиткою кухню та ванну, встановив унітаз та вмивальник, прибудував кам»яну вітальню та облаштував її, замінив електропроводку, побудував двоповерхову будівлю та повністю її облаштував, встановив сантехніку та електробойлер, провів каналізацію, воду та парове опалення, звів огорожу а також побудував квітники та клумби. Як вказував позивач, всі витрати, пов»язані з реконструкцією та капітальним ремонтом позивач здійснив за спільні кошти членів сім»ї. Відповідачка дала усну згоду на проведення вищеперелічених робіт, після чого обіцяла після закінчення ремонту та реконструкції привести у відповідність технічну документацію на будинок, однак в подальшому відмовилася це зробити. В результаті реконструкції та капітального ремонту у будинку було збільшено житлову площе, побудовані нові та збільшено площу існуючих надвірних споруд, переобладнано двір поряд з домоволодінням. Таким чином домоволодіння на момент розірвання договору довічного утримання від 25.02.2008р. втратило тотожність із тим домоволодінням, на яке відповідачка отримала свідоцтво про право власності від 09.11..2006р., тобто значно збільшилася його собівартість. Посилаючись на те, що вказане домоволодіння набуто в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім»ї, позивач просить визнати за ним та за відповідачкою право спільної сумісної власності на домоволодіння з надвірними спорудами, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представники заперечували проти позову посилаючись на те, що потреби в реконструкції будинку не було, відповідачка не є членом сім»ї відповідача, грошових коштів, оскільки у неї була невелика пенсія, та своєї згоди на реконструкцію та ремонт будинку відповідачка не давала. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Сторонами не заперечується, що згідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності /[NUMBER]/09.11.2006/ Виконавчий комітет Одеської міської ради, на праві приватної власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS], номер запису: 20881 в книзі: 204-263. Як вбачається з витягу з рішення Виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів № 943 від 16 листопада 1984 року, [PERSON] призначено опікуном над онуками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові, виданого Іллічівським районним відділом ЗАГСу м. Одеси 19 січня 1994 року, [PERSON], що народився [INFO] перемінив прізвище та по-батькові на «[PERSON]» та «[PERSON]», про що в книзі реєстрації актів про зміну прізвища, імені та по-батькові 19 січня 1994 року зроблено запис за № 5. Згідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів 27 жовтня 1995 року, [PERSON], що народився [INFO] перемінив прізвище на «[PERSON]», про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені, по батькові, 27 жовтня 1995 року зроблено запис за № 40. В судовому засіданні також встановлено, що 25.02.2008 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7-949. Відповідно до п. 1 договору довічного утримання від 25.02.2008 року, позивачка передала у власність відповідачам в рівних частинах кожному домоволодіння з надвірними господарчими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається з одного житлового черепашникового будинку, зазначеного на схематичному плані під літерою - «А», загальною площею - 148,6 кв.м., в тому числі житловою площею - 77,0 кв.м., та надвірних господарчих споруд під літерами: «Б» - гараж, «В, Е, Ж, К» - сараї, «Г» - погріб, «З» - убиральня, «И» - душ, «Л» - навіс, І - вимощення, №1, 2 - огорожа, розташованих на земельній ділянці розміром 1442 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Зазначене домоволодіння належить відчужувачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 09.11.2006 року серія [NUMBER], зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі №204, на сторінці №263, за №20881, реєстраційний №16772254. Згідно до п.4 даного договору, [PERSON] та [PERSON], зобов'язались довічно повністю утримувати гр. [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов'язуються зберігати в її безкоштовному довічному користуванні це домоволодіння. Пунктом 5 договору передбачено, що вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць. Цей договір може бути розірваний за погодженням сторін, а в випадку невиконання умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - в судовому порядку. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, розірвано договір довічного утримання від 25 лютого 2008 року укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений державним нотаріусом першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 7-949 та визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння з усіма господарчими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається з одного житлового черепашникового будинку, зазначеного на схематичному плані під літерою - «А», загальною площею - 148,6 кв.м, в тому числі житловою площею - 77,0 кв.м, та надвірних господарчих споруд під літерами: «Б» - гараж, «В, Е, Ж, К» - сараї, «Г» - погріб, «З» - убиральня, «И» - душ, «Л» - навіс, «І» - вимощення, №1, 2 - огорожа, розташованих на земельній ділянці розміром 1442 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вказував позивач, за період з 25.02.2008р. по 16.02.2015р. з усної згоди відповідачки як члена його сім»ї, він здійснив ряд ремонтних та реконструкційних робіт вказаного будинку на суму 261 531грн., а саме - збудував гараж, поставив залізні укріплені ворота, утеплив дах, підбив стелю ламінованим ДСП, зробив сходи на горище у 2 склади, встановив вхідні двері, на дворі поклав тротуарну плитку, встановив два великі навіси та альтанку, переробив водопровід, замінив газовий лічильник, побудував вуличний туалет та душ, замінив шифер, замінив двері, вікна та підлогу, поклеїв шпалери, обновив та переобладнав систему обігрівання, замінив каналізацію та водопровід а також газовий котел та насос, облицював плиткою кухню та ванну, встановив унітаз та вмивальник, прибудував кам»яну вітальню та облаштував її, замінив електропроводку, побудував двоповерхову будівлю та повністю її облаштував, встановив сантехніку та електробойлер, провів каналізацію, воду та парове опалення, звів огорожу а також побудував квітники та клумби. Суд зазначає, що частина збудованих позивачем споруд є самочинною, оскільки ці споруди не були введені в експлуатацію. Вищевказаним рішенням суду встановлено, що відповідачі по справі ніколи не виконували умови договору довічного утримання, так як зазначено в договорі, якщо ними і проводилися ремонті роботи в будинку, то тільки тому, що вони зі своїми сім'ями постійно проживають в цьому будинку, вони оплачують послуги, які отримують за газопостачання, за електропостачання та інше, а позивачка як дитина війни, навіть має знижку на оплату цих послуг. Стосовно придбання ліків при необхідності, позивачка зазначила, що купує їх за власні кошти, одяг онуки їй не купували, могли щось колись подарувати на свята. В обгрунтування позову [PERSON] надала до суду письмові документи, а саме: копію медичної картки амбулаторного хворого виданої лікарем КУ «ЦПМСД №10» 21.07.2014 року, згідно з якою [PERSON], [INFO], встановлено діагноз: ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз, СН ІІ А, гіпертонічне захворювання ІІ ст., 3ст., високий ризик, церебральний атеросклероз; судинний паркінсонізм, гіпергмікемічний синдром; остеохондроз хребта поширений; правосторонній плексит. Приймає постійно: ревмоксикам, мепразид, амлодигин, кардіомагніл, аразетил; чеки на купування ліків у аптеці «МЕД та ВЕТ», з яких вбачається, що нею у 2014 році були придбані ліки на загальну суму 648 гривень 36 копійок. З цих підстав суд може зробити висновок про те, що позивачка є хворою людиною похилого віку, яка потребує вживання медичних препаратів, а також стороннього догляду, турботи. Стороною позивача також надані до суду копії квитанцій від 03.10.2011 року, від 21.11.2011 року, від 27.12.2011 року, від 03.01.2012 року, з яких вбачається, що у вказаний період плата за електроенергію, що нараховувалася в будинку [ADDRESS] приймалася саме від [PERSON] З представлених квитанцій від 21.01.2009 року, від 06.01.2010 року, від 21.04.2010 року, вбачається, що у вказаний період плата за водопостачання, що нараховувалася в будинку [ADDRESS] приймалася саме від [PERSON] Згідно квитанцій від 29.11.2010 та від 02.03.2011 року у вказаний період плата за природний газ, що нараховувався в будинку [ADDRESS] приймалася саме від [PERSON], таким чином зазначені вище документи підтверджують пояснення позивачки, що вона самостійно оплачує комунальні послуги за ту частину будинку, в якій мешкає, про що надала копії квитанцій, за свою пенсію купляє необхідні їй ліки та продукти харчування. Судом також було встановлено, що [PERSON] оплатив будівельні матеріали на поточний та капітальний ремонт домоволодіння [ADDRESS], про що надав копії квитанцій на суму 97029 грн. Оскільки відповідачі зареєстровані та проживають в даному будинку зі своїми сім'ями та користуються ним, тому зазначені витрати були витрачені ними на власні потреби. В судовому засіданні відповідачка підтвердила, що позивач ніколи не виконував умови договору довічного утримання, вони не проживали однією сім»єю, не вели спільного господарства, у кожного з них був окремий бюджет, а з 2015 року змушена проживати у свого онука в с.Кучургани, оскільки позивач та його дружина створили їй неможливі умови для проживання у власному будинку а саме - поселили позивачку в маленьку кімнату; заборонили позивачці заходити та знаходитися в інших кімнатах її будинку, а щоб потрапити до інших кімнат позивачка повинна мати дозвіл від онука та його дружини; заборонили позивачці їсти в столовій кімнаті, зустрічати та пригощати її родичів та друзів; винесли до гаражу холодильник позивачки та закривають гараж, у зв'язку із чим позивачка не має постійної можливості користуватися своїм холодильником; [PERSON] три рази бив та душив за її горло при цьому постійно вказував, що вона для нього є великим тягарем; у володінні та користуванні був льох (погріб), де позивачка зберігала закрутки та інші продукти, який [PERSON] без її згоди зруйнував; [PERSON] та його дружина [PERSON] без її згоди зрубали 4 яблуні, зруйнували сарай, знесли надвірний навіс. До правоохоронних органів відповідачка не зверталася. У відповідності до вимог ст.319, ч.ч.1,4 ст.368 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014р., розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК , статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство"). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно ч.ч.2,4 ст.3 Сімейного кодексу сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що позивач та відповідачка проживали однією сім»єю, конфліктів у них не було, позивач дбав про відповідачку та забезпечував її всім необхідним, оскільки вказані пояснення спростовуються висновками, викладеними в рішенні Малиновського районного суду м.Одеси від 16.02.2015р. Крім того, зазначені свідки показали, що відповідачка коштів на реконструкцію та ремонт позивачу не давала, все було зроблено поступово за кошти позивача, які були доходи у позивача та відповідачки їм не відомо. Разом з тим, свідки відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що сторони не проживали однією сім»єю, у кожного з них був окремий бюджет, згоди на реконструкцію та ремонт відповідачка позивачу не давала, оскільки у цьому не було необхідності. Таким чином, судом встановлено, що позивач та відповідачка на момент проведення реконструкції та ремонту у будинку [ADDRESS], не були членами сім»ї починаючи з лютого 2008р., не є вони такими і на сьогоднішній день, оскільки не вели та не ведуть спільного господарства, не пов»язані спільним побутом, не мали та не мають спільного бюджету, не мають взаємних прав та обов»язків, а відтак позовні вимоги про визнання за позивачем та відповідачкою в рівних частках права спільної сумісної власності на вказане домоволодіння задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed