Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Хмільницької райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають трьох неповнолітніх дітей, які проживають разом із позивачем та перебувають на його утриманні. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач життям дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, не телефонує до них та не цікавиться їх успіхами у школі. За таких обставин позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей та вирішити питання про судові витрати. Ухвалою суду від 31.07.2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 20.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задоволити позов, з підстав наведених у позовній заяві. Представник третьої особи в судовому засіданні вказала, що підтримує раніше поданий висновок органу опіки і піклування Хмільницької РДА щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач, будучи завчасно та належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяв, клопотань, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. За одночасного існування умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом було ухвалено проводити заочний розгляд справи. Суд, заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, заслухавши думку дітей, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14.05.2019 року (копія на а.с. 7), а також свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] (копії на а.с. 8-10) підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З довідок Лелітської сільської ради Хмільницького району Вінницької області №№55, 56 від 07.02.2019 року (копії на а.с. 14, 15) встановлено, що позивач зареєстрований та проживає разом із дітьми, які перебувають на його утриманні. Мати дітей за місцем реєстрації не проживає, участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. З довідок КЗ "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 4 м. Хмільника Вінницької області" №№ 43, 44, 45 від 22.05.2019 року (а.с. 11-13) встановлено, що за період навчання дітей мати до школи не з`являлася, навчанням та вихованням дітей не цікавилася, батьківські збори не відвідувала. Розпорядженням Хмільницької РДА Вінницької області № 173 від 05.06.2019 року (а.с. 16) вирішено надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно дітей. Згідно доданого до розпорядження висновку органу опіки і піклування Хмільницької РДА (а.с. 17) позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є доцільним і буде в інтересах дітей. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснила, що вона проживає разом із батьком та братами, мати понад два роки з ними не проживає та не цікавиться їх життям, а також не телефонує та не відвідує їх, зазначила, що мати зловживає алкогольними напоями, била її, а тому вона не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав. Малолітній [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснив, що він проживає разом із батьком, сестрою та братом, мати з січня 2017 року разом з ними не проживає, не відвідує їх та не вітає із днем народження, зазначив, що не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав. Малолітній [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснив, що він проживає разом із батьком, сестрою та братом, мати з ними не проживає, не відвідує їх та не вітає із днем народження. Суд приймає до уваги висновок органу опіки і піклування, оскільки цей висновок узгоджується з іншими дослідженими судом доказами та встановленими обставинами. При цьому, суд відхиляє письмові заяви [PERSON] та [PERSON] про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки дані заяви не відповідають вимогам ч. 2 ст. 78 ЦПК України, ч. 2 ст. 171 СК України. Вирішуючи даний спір суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересів дитини. Таке визначення може бути необхідними у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ) дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В абзаці 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Враховуючи викладене, та приймаючи до уваги те, що відповідач самоусунулась від виконання своїх обов`язків, зокрема не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, суд приходить до висновку про задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 150, 164, 166, 171 СК України,

Outcome: approved