Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

30 грудня 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди у розмірі 3938,88 грн. в порядку регресу , яка була завдана останнім підприємству під час перебування у трудових відносинах та яка складається із суми штрафу за порушення міжнарожних правил перевезення пасажирів. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові та пояснила, що відповідач працював у Пасажирському вагонному депо Миколаїв на посаді провідника пасажирських вагонів на підставі трудового контракту, з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. При виконанні ним трудових обов'язків ревізорами Московського регіонального відділення Центру внутрішнього контролю та аудиту виявлено у вагоні, де він був черговим провідником, виявлено пять безквіткових пасажирів. На підставі міжнародної Угоди "Про економічну відповідальність за перевезення безквіткових пасажирів, надлишкової ручної поклажі, неоформленого багажу, вантажобагажу", учасником якої є держава Україна, позивачем було сплачено за вказане порушення штрафні санкції у розмірі 889,25 швейцарських франків. Визначено обсяг відповідальності [PERSON] у розмірі 7823,54 грн. Оскільки другий провідник вагону в добровільному порядку сплатив половину визначеної суми штрафних санкцій, за відповідачем на даний час рахується заборгованість у розмірі 3938,88 грн. Після звільнення відповідача 02 березня 2012 року вони неодноразово зверталися до нього з письмовими заявами про необхідність сплатити суму боргу, але останній відмовлявся повернути борг у добровільному порядку. Відповідач вимоги позову частково визнав та пояснив, що його вини у скоєному порушенні фактично не було. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно до копій наказу про прийом на роботу № 414ОС від 14 липня 2003 року та Контракту № 4161 з працівником від 01 липня 2011 року , [PERSON] працював в Пасажирському вагонному депо Миколаїв ДП "Одеська залізниця" на посаді провідника пасажирських вагонів , звідки звільнений за власним бажанням з 02 березня 2012 року (після переведення за його заявою до Локомотивного депо Миколаїв). Згідно умов Контракту та посадової інструкції, провідника пасажирських вагонів № ЦЛ-0038 , до його обов'язків входило чесно та сумлінно виконувати вимоги діючоїх інструкції провідника та інші нормативні документи, що регламентують порядок роботи провідника у пасажирському вагоні; укласти письмовий договір про повну матеріальну відповідальність; передбачена відповідальність за перевезення безквіткових пасажирів та надлишкової ручної поклажі тощо. 16 липня 2007 року між [PERSON] та позивачем було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність , відповідно до умов якого відповідач приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Згідно Акту № А02125 від 02.02.2012 року, складеного ревізорами ВАТ "Федеральна пасажирська компанія" Російської федерації виявлено пять безквіткових пасажирів у вагоні № 5 поїзда № 61 сполученням "Москва-Мтиколаїв" , в якому черговим провідником був на той час [PERSON], другим провідником [PERSON] Згідно протоколу оперативної наради № ЛВЧД-130976 від 06 любтого 2012 року при начальнику пасажирського вагонного депо, встановлено невиконання вимог посадової інструкції п. 8.2.1 провідником [PERSON] та рекомендовано розірвати з ним контракт за пп. А п. 18 Контракту. Згідно Переліку Актів на працівників проїздних бригад Одеської залізниці, що допустили провіз безквіткових пасажирів, складеного відділом ревізій пасажирськіх поїздів Московсьгого регіонального відділення Центра "ФПК -Контроль", розмір економічної відповідальності відповідального працівника [PERSON] за порушення від 02.02.2012 року становить 889,25 швейцарських франків. Цей штраф був оплачений позивачем 15 травня 2012 року (а.с. 18). За заявою другого провідника вагону № 5 [PERSON] з нього позивачем утримана половина зазначеної суми штрафних санкцій за Актом № А02125 від 02.02.2012 р. в розмірі 3884,65 грн. Згідно з довідкою про заробітну плату відповідача , середня заробітна плата [PERSON] складала 3202,83 грн. з врахуванням обов'язкових утримань. При звільненні з заробітної плати відповідача ніяких утримань за спричинені збитки проведено не було. Згідно бухгалтерської довідки Пасажирського вагонного депо Миколаїв від 18.12.2013 року за [PERSON] існує заборгованість по санкціям у розмірі 3938,88 грн. 16 жовтня 2012 року, 06 вересня та 18 грудня 2013 року позивачем неодноразово надсилалися на адресу [PERSON] листи-вимоги про добровільне внесення в касу ЛВЧД-13 коштів в сумі 3938,88 грн. за виставленими санкціями за Актом № А02125 від 02.02.2012 р., проте останній цю суму в добровільному порядку не виплатив. На підставі викладеного, у відповідності до ст.ст. 130, 132, 136, 137 КЗпП України, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість пред'явлених вимог , оскільки відповідачем, який перебував в трудових відносинах з позивачем, заподіяні збитки підприємству неналежним виконанням своїх посадових обов'язків та порушенням вимог посадової інструкції , що, в свою чергу, призвело до нарахування штрафних санкцій позивачу за порушення умов Угоди "Про економічну відповідальність за перевезення безквіткових пасажирів, надлишкової ручної поклажі, неоформленого багажу, вантажобагажу". Що стосується посилань відповідача на відсутність своєї вини у завданні шкоди підприємству, то вони не мають правового значення, а його вина підтверджується матеріалами справи та його особистими поясненнями. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 132 КЗпП, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку крім випадків, зазначених в законодавстві. Під жодний з випадків повної матеріальної відповідальності, передбачених ст.ст. 134-135 Кодексу, дії відповідача не підпадають, оскільки укладений з ним Договір про повну індивідуальну матеріаьну відповідальність передбачає таку відповідальність за інших обставин. При цьому суд не може взяти до уваги посилання представника позивача в позовній заяві та судовому засіданні на норми ст.ст. 1172,1191 ЦК України щодо права зворотньої вимоги (регресу) до [PERSON] як до винної особи в завданні майнових збитків, оскільки вказані загальні норми ЦК України щодо відшкодування шкоди спірних правовідносин сторін не регулюють. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди , заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", за вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди) , в силу норм ЦК відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Разом з тим, позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом. Згідно вимог ст. 233 КЗпП України,для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству , установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регрессної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Як вбачається із матеріалів справи, позивач виплатив штрафні санкції третій стороні 15 травня 2012 року, отже з цього дня і почався річний строк на звернення до суду з цим позовом до [PERSON] Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р., встановлені статтями 228,233 КзпП строки звернення до суду встановлюються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Як встановлено під час судового засідання та підтверджується матеріалами справи , з часу сплати штрафу на користь Російської сторони позивач звертався до [PERSON] 16 жовтня 2012 року, 13 березня 2013 року з вимогою про повернення збитків, а потім вже за межами річного строку 06 вересня та 18 грудня 2013 року. Але жодного разу відповідач не вчиняв будь-яких дій щодо визнання суми боргу та щодо його сплати. Лише 30 грудня 2013 року позивач звертається до суду із даним позовом. Твердження представника позивача щодо вживання заходів для добровільного виконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення суми заборгованості (шкоди) не можуть бути взяті судом до уваги як підстава для визнання поважності причин пропуску строку. Таким чином, пропущений позивачем строк поновленню не підлягає. За такого, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв'язку із пропуском строку на звернення до суду. У відповідність зі ст. 88 ЦПК України з відповідача не підлягають стягненню на користь позивача сплачені судові витрати.

Outcome: dismissed